Барбара Картланд
Зовът на любовта

Превод от английски: Димитър Романов, 1992

chitanka.info

Бележки на автора

По време на посещението ми в Хаити се срещнах с Катрин Дънхам, която знае много повече от всеки друг за религиозното течение, широко известно още като черната магия „вуду“. Световноизвестната черна балерина притежава собствен „вуду“ храм в градината на прекрасния си дом. От нея получих и един къс от метеорит точно като тези, които се пазят във всеки такъв храм и каквито притежава всеки жрец на „вуду“, наричан папалой.

В Хаити посетих също храма на Жан Бувоар, доктор на науките. В него видях нещо като спектакъл, представен от местните жители, посветени във „вуду“, макар че не ми разрешиха да остана на закрития ритуал, организиран след това само за тях. Танцът бе възбуждащ, ритъмът на барабаните — хипнотизиращ. Опитах се да го предам в тази книга колкото може по-точно.

Казаха ми, че „вуду“ се изповядва от над шестдесет процента от населението и е разрешено от закона в Хаити. В този смисъл „вуду“ и католицизъм съжителстват равноправно на този екзотичен остров.

Глава първа

1805 година

— Влизаме в пристанището!

Кърк Хорнър стана и докато говореше, отиде до илюминатора на кабината, за да разгледа по-внимателно пристанището на Порт-о-Пренс, изпълнено с малки лодки и параходчета, нито едно, от които не беше голямо колкото „Америкън Шхунър“, с който той пътуваше.

— Моите приключения едва сега започват! — се чу глас зад него и високият, с волева брадичка, американец се обърна да види кой говори.

— Смени решението си, Андре — помоли той. — Върни се в Бостън с мен. Правиш грешка, за която жестоко можеш да съжаляваш, ако изобщо останеш жив, за да чувстваш каквото и да е.

— Ние всички сме имали такова чувство и по-рано — отвърна Андре де Вилар, — и уверявам те, заплахата, да живея в недоимък през целия си по-нататъшен живот, е не по-малко страшна.

— Това е лудост! Пълна лудост! — каза Кърк Хорнър уверено. — Но предполагам, че ще се наложи да ти помогна, въпреки че това противоречи на предчувствията ми.

— Ти обеща да ми помогнеш още преди да се кача на борда на кораба и сега държа да изпълниш дадената дума — отвърна Андре. — И така, с какво ще започнем сега?

Кърк Хорнър се обърна още веднъж да погледне входа на пристанището. Зад него бе разположен градът Порт-о-Пренс, а над него се издигаха планините, пурпурни и сини, които изглеждаха тъмни и страшни даже под лъчите на яркото слънце.

Всичко останало бе в зелено — толкова тъмнозелено, че почти заслепяваше и правеше белите къщи в далечината да блестят така ярко, както не бе възможно в никое друго кътче на земята.

— Това, което бих искал да направиш — каза Кърк, — е да останеш тук, на борда, докато аз не се свържа с човека, който мисля, че би могъл да ти помогне, за да не те изпратят за зелен хайвер.

— Кой е той? — попита Андре де Вилар.

— Казва се Жак Дежан и е мулат.

Андре де Вилар знаеше това, т.е. знаеше, че мулат означава потомък на бял и черен родител. Той бе виждал мулати в Америка и Кърк му бе казвал, че в Хаити мулатите презират черните, а черните мразят мулатите почти толкова, колкото и белите.

Както бе казал Кърк, французин да се опита да стъпи на хаитянска земя, в този момент бе диво, невъобразимо лудо приключение. Командващият хаитянската армия Жан Жак Десалин, който с животинска ярост се разправи с френските плантатори и почти всички други бели хора, предишната година се бе провъзгласил за император на Хаити.

Едно от първите неща, които той предприе, след като бе отпразнувана Декларацията за независимост, бе да облече в нови униформи войниците си. На една бостънска фирма бе поръчано да изработи две хиляди от тях и в момента се намираха в трюмовете на шхуната, с която Андре де Вилар и приятелят му Кърк Хорнър пристигнаха в Хаити.

Кърк бе упълномощен да изготви личен доклад за американския президент за условията на острова. Американците имаха намерение да възстановят позициите си в търговията на острова, от който покойният генерал Деклерк — братовчед на Наполеон Бонапарт, ги бе изгонил.

Френският вицеконсул във Филаделфия бе протестирал пред американската страна не само за нейната търговия с армията на Десалин и изпращаните за нея товарни кораби с оръжие и амуниции, но я обвиняваше също и в изпращането на американски негри, мобилизирани да подпомогнат въстаниците в техния бунт срещу остатъците от французи и испанци.

Всички тези услуги се заплащаха с памук, мед, дървесина и даже в долари, а и сребърните запаси на Десалин бяха внушителни.

След всичките събития островът бе така опустошен, че на другите държави бе трудно да разберат какво точно става там. Затова Кърк Хорнър, посещавал Хаити преди две години, очакваше да намери всичко коренно променено под тираничното управление на Десалин. Именно поради дивашкия садизъм, за който сведения все пак се промъкваха чак до Америка, той се страхуваше за живота на приятеля си Андре де Вилар.

Двамата мъже се познаваха от няколко години. По време на едно свое посещение в Англия, Кърк Хорнър бе отсядал в семейството на Андре.

Може би именно неговите разкази за Хаити бяха възбудили този силен интерес на Андре към острова. Тук се намесваха и роднинските връзки — чичото на Андре бе преуспяващ плантатор, намерил смъртта си в революцията, макар да бе оцелял по време на първото въстание от 1791 година поради простата причина, че неговото имение се управляваше добре и робите не бяха третирани по жестокия начин, обичаен за повечето от другите плантации.

До последното си отиване в Хаити Кърк не знаеше за нещастието, сполетяло плантатора и веднага, щом научи за станалото — че чичото и тримата му сина са убити — съобщи на Андре неприятната новина.

Голямо бе изумлението на Кърк, когато преди два месеца Андре се появи в Бостън и помоли за помощта му да отиде в Хаити.

— Невъзможно! — бе отговорил Кърк. — Жан Жак Десалин е дал клетва да убива всеки бял, когото срещне. Той е фанатик в омразата си към белите и аз не бих дал и два цента за живота ти от минутата, когато кракът ти стъпи на хаитянска земя.

След това Кърк се опита да опише Десалин на приятеля си.

— Той не е висок, външно повече прилича на горила, отколкото на човек. Широките му рамене поддържат биволски врат. Дебели устни се извиват под широки ноздри на безформен нос. Челото му е ниско и води полегато към шапка от къдрава коса, която почти се съединява с веждите му.

— Това действително не звучи привлекателно! — бе отвърнал, смеейки се, Андре.

— Не е за смях — остро отговори Кърк. — Той установява терор сред собствения си народ. Често изпада в периоди на истерия, когато подозира всички и непрекъснато говори само за кръв и отмъщение.

— Бях чувал — каза Андре, — че поведението на Десалин било демонично. Обещавал на бялото население защита, ако се предадат, а след това жестоко убивал всички.

— Улиците в Джереми бяха потънали в кръв след избиването на четиристотин и петдесет мъже, жени и деца — добави Кърк. — Даже самият главнокомандуващ Кристоф бе ужасен от неговата кръвожадност и диващина!

Той замълча за малко, за да могат присъстващите да осъзнаят напълно казаното и после добави:

— Учудва ли те, че американският президент бе сериозно загрижен, когато научи, че при изготвянето на Акта за независимост най-много аплодисменти Десалин получил за текста:

„За да бъде изпълнен настоящия Акт, ние се нуждаем от кожата на един бял човек за пергамент, черепа му да бъде мастилница, кръвта — мастило, а щикът — писалка.“

— Караш ме да потръпвам — каза Андре. — Независимо от всичко това, аз все още съм твърдо решен да се убедя, дали мога да намеря съкровището, което чичо ми е заровил в плантацията си.

Кърк бе уверен, че това бе единствената цел на пътуването на приятеля му.

Той вече знаеше, че бащата на Андре е починал, а самият той бе станал граф Де Вилар и глава на семейството.

Това бе положение, което самият Андре никога не се бе надявал да заеме.

Неговият дядо имал трима сина, от които бащата на Андре бил най-малкият.

По това време — началото на седемдесетте години на осемнадесети век, нещата във Франция не вървели съвсем добре, нараствало недоволството сред селяните. Това накарало средния син — Филип, да се засели в Хаити с решението да прекара там остатъка от живота си.

Във Франция семейството му редовно получавало неговите писма. А той пишел, че работите му потръгват добре, постепенно успял да забогатее от памука и кафето, които отглеждал и за които получавал добра цена от всички краища на Новия свят.

След това избухнала Френската революция и граф Де Вилар, заедно с най-големия си син, бил гилотиниран.

За глава на семейството останал живеещият в Хаити Филип де Вилар. Най-малкият брат — Франсоа, заедно с родената си в Англия съпруга и сина си Андре, успял да избяга от Франция.

И така, Андре посещавал английски училища, завършил английски университет, а и повечето от приятелите му били англичани.

Но баща му Франсоа разполагал със съвсем малко пари и само благодарение добрината и щедростта на роднините на жена си емигрантите избягвали крайната нищета.

Новината на Кърк за убийството на Филип де Вилар направи бащата на Андре глава на семейството, а със смъртта на баща си през 1803 година самият Андре стана граф де Вилар. Но той не притежаваше никакви източници на доходи, които да му позволят да поддържа както се полага една такава древна и уважавана титла.

Много по-късно той прочете най-внимателно последните писма на чичо си Филип от Хаити.

Най-важно за Андре се оказа последното от тях, писано изглежда само няколко месеца преди неговият автор да бъде заклан по най-жесток начин.

В писмото Андре прочете:

„Нещата тук вземат застрашителен обрат. Всеки ден чувам за ужасни зверства в плантациите на приятелите ми. Хората не само губят живота си. Тях ги измъчват и направо колят, а жените — изнасилват и изпращат на работа като робини по плантациите, които сега се управляват от местните чернокожи.

Ние кроим планове да избягаме, после ги отхвърляме, защото всички идеи изглеждат безплодни и неизпълними. А чрез привличане на вниманието към себе си, само можем да предизвикаме съдбата, която и без това не е особено благосклонна към нас. Чувстваме как обръчът около нас все повече се затяга.“

Следваше най-многозначителното изречение, което Андре препрочиташе безброй пъти:

„Аз мога да се доверя единствено на земята и разбира се, под закрилата на Бога!“

— Това — каза Андре на Кърк, когато му показа писмото, — според мен е напълно ясно послание до баща ми. Аз съм убеден, че чичо Филип е искал да съобщи на баща ми, че е заровил парите и цялото си състояние в земята, някъде около църква.

— Може и да е така — съгласи се Кърк. — Всички плантатори заровиха парите и скъпоценностите си. Но това бе добре известно на хората на Десалин, които или измъчваха жестоко плантаторите, за да признаят къде са скрили богатствата си, или сами преровиха плантациите на своите жертви толкова внимателно, че както са ми казвали, сега Десалин притежава огромно количество плячка, ограбена от убитите жертви.

Той помълча малко и добави:

— Когато Десалин напусна Джереми, след него едва вървяха двадесет и пет мулета, натоварени със сребърни прибори и други скъпоценности. Но се говореше, че това е нищо в сравнение с ограбеното в Аих Кайе, по-голямата част от което било намерено закопано в земята.

— Трябва да опитам шанса си — каза Андре. — В края на краищата винаги съм бил оптимист.

— Оптимист, който ще умре — подхвърли Кърк, — както хилядите твои съотечественици.

После се усмихна:

— Малкото късмет, който имаш, е, че не приличаш на французин. Много си едър.

— Ти си забравил, че майка ми е англичанка — отговори Андре.

Без съмнение неговият приятел мислеше, че от графиня Де Вилар нейният син е наследил характерните черти на мъжете от нейния род.

Андре бе с тъмна коса и тъмни очи, като баща си, но едрото си тяло дължеше на рода на майка си.

Широките плещи, тесните бедра и атлетическата фигура отговаряха на точната представа за външния вид на елегантните баски, които обграждаха уелския принц в Лондон.

Андре бе също така и твърде силен, но — мислеше си Кърк, — тогава би могло да го спаси в Хаити, щом имаше бяла кожа.

Той хвърли още един поглед към пристанището и каза:

— С малко късмет приятелят ми Жан Дежан ще дойде на кораба, щом го види да навлиза в пристанището. Той ме очаква или по-точно — трябваше да ме очаква през последните два месеца.

— Ти имаш приятели навсякъде — каза Андре с лека усмивка.

— Задължително е да ги имаш, ако живееш и работиш в света, в който живея и работя аз — отвърна Кърк.

— Това, което казваш, в действителност означава, че са ти нужни шпиони, за да ти предават информация за събитията — парира Андре. — Но мен не ме интересува кои са приятелите ти или как изглеждат, стига да знам, че ще ми помогнат.

— Ти си непоправим егоист! — каза Кърк, смеейки се. Но в същото време си помисли, че неговият приятел притежава това изключително качество да се интересува и да съсредоточава вниманието си само върху това, което е решил да направи.

Кърк напусна кабината и Андре седна с израз на лицето, който познаващите неговия род биха определили като решителност, граничеща с инат.

Преди тръгването си, той трябваше да се пребори не само с молбите на майка си да се откаже от авантюрата и да спори всеки ден с Кърк, но и със собственото си съзнание — а той бе реалист, което му подсказваше на какви трудности и опасности се излагаше.

Цялата история с революцията на робите в Хаити, подпалването на град Льо Кеп, когато генерал Леклерк се опитвал да акостира на брега, смъртта му от страшната жълта треска, подновяването на войната между Франция и Британия бяха страшни нещастия за французите.

Но от това, което Андре бе чувал за отношението на плантаторите към техните роби — местни жители, можеше с право да се очаква, че рано или късно те неминуемо ще се вдигнат на страшен бунт.

Самите въстаници имаха истински късмет със своите двама водачи, изключително блестящи в изпълнение на предприетите действия — Жан Жак Десалин и Хенри Кристоф.

Макар че бе жесток садист и изключително брутален, Десалин се отличаваше с качествата на смел и опитен войник. Кристоф пък, който бе далеч по-мек и по-разумен от съратника си, успешно бе издействувал спасяването на живота на някои от французите-плантатори, отнасяли се добре с черните си роби, както и на някои свещеници и лекари, изпълнявали честно човешките и професионалните си задължения към тях.

Въпреки това Андре знаеше, че девет десети от френското население вече не съществуваше, а Десалин продължаваше да убива и мъчи тези, които намираше живи.

Андре въздъхна дълбоко.

— Ако умра, ще умра! — каза си той. — В най-лошия случай си струва риска да смеся кръвта си с тази на моите съотечественици, заляла така обилно хаитянската земя.

Вратата на кабината се отвори и Кърк се появи отново.

— Добри новини! — възкликна той. — Бях прав като предполагах, че Жак Дежан ще ме очаква. Той вече е на кораба и ти можеш да се срещнеш с него.

След него в кабината влезе човек, когото Андре огледа внимателно с набито око. Той знаеше колко много зависи от него във всяко отношение.

Кожата на Жак Дежан бе бронзовокафява и ако Андре го бе видял в Англия, би го взел просто за силно почернял от слънцето човек. Но докато чертите му бяха европейски, косата му бе подозрително черна и къдрава, а очите — тъмни.

Той бе облечен така елегантно, както Кърк и Андре, пъстрата му вратовръзка бе завързана с безупречно изящество, а сакото му стоеше изключително добре.

— Жак — каза Кърк, — това е моят приятел Андре, който има нужда от твоята помощ. Аз му обещах, че няма да откажеш подкрепата, която можеш да му окажеш.

— Един от твоите приятели…! — подхвърли мулатът многозначително. — Ти знаеш, че съм дал обет да бъда винаги на твое разположение.

Троснатият начин, по който отговори, прозвуча искрено и като го гледаше, Андре си помисли, че това е човек, на когото може да се довери.

За да се увери в това, той рязко обърна поглед към приятеля си Кърк, който сякаш разбрал немия му въпрос, каза:

— Веднаж, в бурно море спасих живота на Жак. В замяна той обеща винаги да ми помага. Това включва и моите приятели, в случая — теб. Имай предвид, че Жак никога не нарушава обещанията си.

— Това е истина — каза Жак. — И така, монсеньор, какво мога да направя за вас?

При този въпрос и двамата — Андре и Кърк, се стреснаха. Защото обръщението монсеньор правеше напълно ясен факта, че без да е ставало даже дума, на мулата бе ясно, че говори с французин.

Кърк отиде до вратата на кабината, за да се увери, че е плътно затворена. После каза:

— Толкова очевидна ли е националността на моя приятел?

— Аз съм свикнал да се срещам с най-различни хора — каза Жак. — Самият факт, че той не излезе да ме посрещне на палубата, е вече подозрителен за мен. А когато спомена, че иска моята помощ и след като го разгледах, съм вече напълно сигурен, че не е американец.

Андре се засмя.

— Мислех да кажа, че съм англичанин, тъй като половината от кръвта, която тече във вените ми, е английска.

— Половината от моята кръв е бяла — отвърна Жак, — но белите никога не ме приемат като един от тях, освен когато съм им полезен.

Това не прозвуча остро, Жак просто констатираше един факт.

— Много добре. Признавам, че съм французин. Моето име, което Кърк пропусна да каже, е Андре де Вилар.

Мулатът се замисли за момент, после каза:

— Вие сигурно сте роднина на този Де Вилар, чиято плантация бе в долината на Черните планини, нали?

— Така е.

— Той е мъртъв.

— Същото ми каза и Кърк преди две години.

— Тогава защо сте тук? — попита Жак с любопитство.

Андре реши да каже истината, и така нямаше какво да губи.

— Вярвам, че чичо ми е заровил пари и скъпоценности някъде в имението си. Синовете му загинаха заедно с него, а сега аз съм глава на фамилията Де Вилар, тези богатства по право принадлежат на мен.

— Ще бъдете голям късметлия, ако нашият „велик“ император ги е запазил и чака само да си ги приберете — отвърна Жак.

— Има ли начин да се разбере, дали той ги е открил и заграбил, или не? — попита Андре. — И ако има сведения, че не ги е открил, бих искал да отида до плантацията Де Вилар.

Жак Дежан повдигна ръце.

— „Искате“! — възкликна той. — Лесно е да се каже. Но повярвайте ми, изключително трудно, да не кажа невъзможно, е да се направи. Както едното, така и другото.

— Хайде де, Жак — намеси се Кърк. — Ти знаеш така добре, както и аз, че ако има някой, който би могъл да помогне на Андре, това си ти. Би трябвало да има някакъв начин да се разбере какво е отмъкнал Десалин и от неговите роднини. Защото бях чувал, че този убиец притежава огромни скривалища в планините, пълни с ограбени съкровища.

— Това е вярно — съгласи се Жак. — Но той не може да пише, не води сметка и едва ли би доверил нещо за своята плячка, на когото и да е.

Андре повдигна рамене като че ли предчувстваше, че това е една сляпа следа, която няма да го изведе на правилния и верния път.

В този момент Жак каза:

— Има един човек, който би могъл да знае дали в съкровищата на Десалин има нещо от плантацията на Де Вилар.

— Кой е той? — попита Кърк.

— Орчис! — отвърна Жак кратко.

— Орчис! — възкликна на свой ред Кърк. — Тя в Порт-о-Пренс ли е?

Жак кимна с глава.

— Тя се е настанила в покоите на двореца на Леклерк и се облича като сестрата на Наполеон Бонапарт, живяла там докато била женена за генерал Леклерк, завърнала се след смъртта му в Европа, за да стане Нейно Императорско Височество Паулина Борже.

— Трудно ми е да повярвам на това! — възкликна отново Кърк.

— Коя е тази Орчис? — попита Андре.

Кърк се засмя.

— Ако останеш малко по-дълго в Хаити, съвсем скоро ще чуеш за Орчис.

— Коя е тя? — попита отново Андре.

— Тя е една от любовниците на Десалин — обясни Кърк. — Той има двадесетина, но явно тя е по-добра в професията си, отколкото другите. Макар всички те да се радват редовно на най-меко казано „прилични“ възнаграждения от императорската кесия, има съмнения, че Орчис е отмъкнала самата кесия!

Жак избухна в смях.

— Това е прекрасно описание, приятелю! — отбеляза той. — Но през последната година — година и половина нейната екстравагантност и алчност надхвърли всякакви граници. Единственото, което тя би желала сега, е да бъде коронясана за императрица. Но за нейно най-голямо съжаление Десалин си има жена!

Жак се засмя отново, преди да продължи.

— Както и да е. Тя вече се е примирила с това положение и се задоволява да играе ролята на принцеса Паулина с изкуство, което е трудно даже да бъде описано.

— Ти каза, че, тя се е преместила в двореца на Леклерк, нали? — попита Кърк.

— Тя приема ухажорите си както по време на закуска, така и късно вечер. Това е времето, по което монсеньорът може да се срещне с нея.

— Трябва да отбележа, че това ми се струва невъзможно — отбеляза Кърк.

— В своя истински вид — несъмнено! — съгласи се Жак. — Но повече от ясно е, че ако той има намерение да напусне Порт-о-Пренс и да замине за провинцията, при никакви обстоятелства не може и не трябва да стъпи на брега като бял човек.

Огромно изумление се изписа на лицата на двамата приятели. Жак обясни:

— Все още в Порт-о-Пренс има неколцина бели. Повечето от тях са американски производители на оръжие и амуниции. Но дори към тях не съществува някаква търпимост от страна на Десалин. Когато бял човек се появи в града, неговата смъртна присъда е подписана, преди да е изминал първите няколко мили.

— Тогава какво предлагаш? — попита Кърк.

Жак огледа Андре от главата до петите, като го изучаваше най-внимателно с поглед.

— От вас може да стане много приличен мулат!

— Мулат?! — възкликна Андре.

— За ваш късмет косата ви е тъмна — каза Жак, — макар че ще се наложи да я понакъдрим малко. Ако очите ви бяха сини или сиви, задачата ми би била значително по-трудна, но те са достатъчно тъмни, монсеньор, за да задоволят една проверка. А и кожата ви има цвета на моята.

— Трябва да отбележа, че никога не съм успявал да се маскирам добре — каза Андре с малко тъга в гласа си.

— Тогава ще умрете! — възкликна Жак. — И ако в това бъде замесен Десалин или някой от приближените му, уверявам ви, че това няма да бъде едно приятно приключение!

— Разбирам много добре това — съгласи се бързо Андре.

Той си спомни добре за зверствата, на които бяха подложени не само белите, но и някои мулати.

Спомни също така за нещо, което бе чул и което бе накарало косата му да се изправи. Веднъж Десалин заповядал да доведат в стаята му един човек и докато разговарял с него, най-хладнокръвно пробол сърцето му с кама.

Жак Дежан бе прав, помисли Андре. Той трябва да се дегизира така, че нито един човек в Хаити да не се усъмни нито за миг, че е бял и при това — французин.

— Сега отивам до къщи — каза Жак, — и ще донеса точно това, което е нужно, за да променим цвета на кожата ви — боя от кората на особен вид дърво. Освен това, ако бих могъл да се осмеля да ви посъветвам, монсеньор, извадете и облечете най-ярките си дрехи. Ние, мулатите, обичаме да парадираме и да се самоизтъкваме!

Той се обърна към вратата и от прага попита:

— Случайно да говорите поне малко креолски?

— Миналата година учих нещо такова — отвърна Андре — разбира се, от учебници. Но на борда на кораба имаше един креол, с когото разговарях, докато траеше пътуването ни.

— Това е добре — каза Жак. — Както би могъл да ви каже Кърк, често пъти креолите са високообразовани хора. Аз например имам няколко дипломи, с които да докажа колко съм умен. Въпреки това повече разчитам на това, което имам в главата си по рождение.

Андре се смееше от сърце, докато Жак напускаше кабината. После се отпусна на койката и се приготви търпеливо да изчака връщането му на кораба.

* * *

Слънцето беше започнало да залязва и падаше сумрак, когато двамата мулати слязоха от „Америкън Шхунър“ на брега.

Андре целият бе намазан с боята, донесена от Жак. Той усещаше отвратителната й миризма.

— Това вони! — бе отбелязал той, гледайки съдинката в ръцете на мулата, и гъбата, с която се канеше да я размаже по цялото му тяло.

— Щом се намаже върху кожата, миризмата изчезва — отвърна Жак. — Но за да не бъдеш открит, ти имаш нужда не само от тъмна кожа. Ти трябва, освен кожата, да промениш и начина си на мислене.

За първи път в гласа на Жак прозвучаха остри нотки:

— Ние, мулатите, дълго търпяхме презрителното отношение на белите към нас. В крайна сметка, без да искаме това, то ни доведе естествено на страната на черните.

— Бях чувал за това — каза Андре.

— Черните никога не са ни харесвали и никога не са се доверявали на нас — продължи Жак. — Но поради нашето по-добро образование и поради това, че можахме да бъдем полезни на белите, успяхме да достигнем до едни малко по-благоприятни позиции. В същото време би могло да се каже, че ние не живеем на земята като другите хора — ние сме между черните и белите, а това е едно не толкова приятно положение.

— Разбирам — каза Андре — и поради това съм още по-благодарен за помощта, която така великодушно сте готов да ми окажете.

Преди още да бъде намазан целия с кафявата боя, миризмата започна постепенно да изчезва. И Андре се заоглежда критично в огледалото.

Нямаше съмнение, че новият цвят на кожата бе изменил целия му външен вид. Беше виждал много хора със слънчев загар като цвета на неговата кожа и с право си задаваше въпроса дали някой няма да се усъмни в него.

Сякаш отгатнал мислите му, Жак каза:

— Мислете за себе си като за мулат — винаги малко несигурен в себе си и винаги малко отбраняващ се.

И като се усмихна, добави:

— Това е, което американците наричат „парченце на рамото си“ — нещо като бенка — всички мулати се раждат с това нещо и го носят през целия си живот, с него и умират.

— А откъде идвам? Каква е историята ми?

— Вие сте от Хаити, но сте получили образованието си в Америка — отговори Жак. — Вашето име нека остане Андре, няма смисъл да го сменяме. Мисля също, че можете да носите спокойно и фамилията си Де Вилар. В края на краищата, щом баща ви е бил бял човек, естествено е да вземете неговата фамилия, а не тази на майка си.

— Значи вие ми предлагате да казвам, че мой баща всъщност е бил чичо ми Филип де Вилар? — попита Андре.

— Защо не? — запита на свой ред Жак. — Ако се наложи да задавате въпроси за имението Де Вилар, което е неминуемо, всеки би разбрал, че нямате никакви претенции, тъй като сте мулат.

— Това е изключително умно — се чу гласа на Кърк, който бе влязъл в кабината, докато Андре приключваше с преобличането си.

— Много умно! — съгласи се Андре. — Благодаря Ви, Жак!

— Единственото нещо, което трябва и да правите сега — добави Жак. — Всичко зависи само от вас, от вашата способност да се възползувате от този — както самият вие казахте — умен план.

— Какво трябва да правя по-нататък? — заинтересува се Андре.

— Сега слизаме на брега. Вие ще казвате, че сте били в Америка и току-що сте се върнали. Това ще ви даде възможност да задавате много въпроси за това, което се е случило в Хаити, докато сте били в чужбина — той замълча за момент, после каза: — Вие не сте срещали Орчис по-рано, но сте чували за нея. Нейното име нашумя така много в Порт-о-Пренс едва след като се премести в двореца на Леклерк.

— Десалин ли я настани там? — попита Кърк.

— Мисля, че тя се самонастани — отвърна Жак. — Тя е твърдо решена да бъде истинска „гранд лейди“. Ако нейната черна магия вуду се изпълни, Десалин може да се разболее и да умре, преди да му е дошло времето. В този случай тя се готви да заеме трона, поне така си мисли и има такива намерения.

— Наистина ли Десалин е омагьосан от нея? — попита Кърк.

— Той харесва образованите, изтънчените и опитните жени, а Орчис е точно такава! Нещо повече, всички богове работят за нея, а те могат да се окажат много силни.

— За вуду ли говорите? — попита Андре.

— А за какво друго? — отвърна Жак.

— Но аз мислех, че този култ, тази черна магия, е забранена.

— Да, практикуването на вуду е забранено! И Десалин, и Кристоф го поставиха извън закона, тъй като твърдят, че вуду е религия на робите.

— Но това все още ли е така широко разпространено, както и преди да бъде забранено?

— Да, разбира се! — отговори Жак. — Вуду е неразделна част от всеки черен човек, нещо повече, то е част от всеки, който живее в Хаити. Хората на острова не могат да живеят без този култ. Той е така свързан със съзнанието даже на католиците, че е трудно да се разбере къде свършва вуду и къде започва католицизмът.

— Ще го разберете с времето — увери го Жак. — А сега нека посетим мадам Орчис. Вие ще видите на какво прилича змията, когато има красиво лице!

Андре се сбогува и слезе на брега, обхванат от такова чувство на възбуда, което бе трудно да потисне.

Именно в този момент започна неговото голямо приключение. Именно в този момент той почувствува, че започва истинското изпитание на неговия ум в среща не само с един тиранин, но и с всички негови последователи.

Бе благодарен на това, което научи от Жак — че Десалин отсъства, в момента ръководел военна операция срещу онази част от острова, която принадлежеше на Испания.

— Ще победи ли? — попита Кърк, когато Жак му каза къде и за какво се намира там императора.

— Съмнявам се — отговори Жак. — Испанците са се окопали дълбоко, а и са твърде добри войници.

— А какво ще стане, ако той загуби? — попита Кърк.

— Без съмнение ще опита пак, с повече американско оръжие и повече войници. Тогава може и да спечели.

Докато бяха на кораба, Жак се държеше съвсем свободно и не се страхуваше да изразява презрителното си отношение към ново коронясалия се император. Но щом стъпиха на брега, Андре усети, че Жак стана предпазлив.

Те наеха карета и макар да бе съмнително, че кочияшът може да подслуша разговора им, докато минаваха през тесните улички с дървени къщи, Жак упорито говореше само за пътуването на Андре.

Спряха пред дома на Жак, за да оставят в него багажа на Андре. Това бе една доста внушителна сграда, с боядисани в зелено дървени стени.

— Порт-о-Пренс става все по-модерен град — каза Жак, — но всички се страхуват от ново нападение на французите, и харчат парите си за нещо, което би могло да бъде разрушено от оръдие или погълнато от огън.

Андре се досети, че става дума за подпаления от Кристоф пристанищен град Ле Сап, разположен от другата страна на острова, когато френската флота приближила до неговите брегове.

Генерал Леклерк слезе на брега, само за да се увери, че всичко е разрушено и изгоряло. Тихо се говореше, че като видяла опустошенията, жена му Паулина Бонапарт се разплакала горчиво.

Тя се утешила, едва когато получила един изящен дворец в Порт-о-Пренс, по-късно наречен на името на мъжа й Леклерк, обитаван сега от Орчис.

Когато каретата, с която пътуваха, мина през внушителните железни врати, те навлязоха в една алея, от двете страни, на която имаше безкрайни редици от буйно раззеленени дървета. В нейния край Андре забеляза сива каменна постройка с колонада на входа.

Той си представи как в миналото тук е имало спретнати френски часови, облечени в бяло-червени униформи, които при минаването на посетители са се изпъвали като струна в уважителен поздрав.

Сега се виждаха само мулати в натруфени тъмночервени ливреи, които ги поздравиха учтиво и ги поведоха през тесни проходи, отворени отстрани към апартаментите на мадам.

Жак с шепот обясни на Андре, че точно както Паулина, която намирала мулатите за много по-симпатични и безкрайно по-интересни, отколкото френските офицери, така и Орчис предпочитала слугите й да бъдат мулати.

Мулатите-лакеи на Паулина носели плътно прилепнали към телата си ливреи, моделирани лично от нея така, че да изпъкват и се очертават колкото може по-ясно мъжките им прелести.

Андре видя, че Орчис бе последвала примера на своя идол.

Те слязоха няколко стъпала надолу, след това минаха под една гръцка порта, подпирана от йонийски колони и се озоваха от едната страна на осмоъгълен басейн, в който се вливаше поток кристално прозрачна вода.

Всичко бе заобиколено с храсти и високи дървета. След това пред тях се разтвориха две високи врати с дърворезба и лакеите-мулати церемониално ги въведоха в приемната на Орчис.

Помещението, обградено също от колонада и широко разтворени прозорци, през които нахлуваше топъл въздух, бе разделено на две части.

От едната му страна, върху издигнатата на около тридесетина сантиметра от земята платформа бе поставено огромно легло във формата на лебед, отрупано с множество възглавници от сатен и дантели.

Орчис, разположила се върху леглото в пеньоар от бледожълт шифон, достатъчно разтворен, за да се откриват изваяните й като от мрамор гърди, изглеждаше като истинска кралица, заобиколена от своите придворни.

До леглото, на по-ниската част на пода, бяха поставени мебелите от махагон с тежка политура, сред които се бяха разположили почти една дузина мъже.

Те бяха предимно черни. Сред тях имаше и няколко мулата. Повечето бяха облечени в разкошни униформи, украсени със златни ширити, които ясно показваха принадлежността към императорската армия.

Те всички се отнасяха с явно раболепие и внимание към жената на леглото, блъскайки се един друг, за да се приближат до нея и привлекат вниманието й, като я поглъщаха с широко отворени от възхищение очи.

Тя като че ли се зарадва на новодошлите, които разнообразиха обкръжението й. След като чу името на Жак, Орчис го извика близо до себе си и му подаде ръката си.

Той се приближи до края на леглото, следван от Андре, който можа да я разгледа отблизо.

Тя не бе това, което той очакваше. В действителност бе така екзотична, както звучеше името й.

Но той никога не би могъл да си представи, че някой може да изглежда толкова красив и в същото време толкова злобен.

Голите й ръце, лицето й и най-вече разголените части на тялото й изглеждаха като меко злато с нежни отблясъци. Пълните й червени устни бяха страстни, капризни и в същото време — злобно стиснати.

Зелените й очи изглеждаха пълни с мистерия, но своенравно упорити и алчни. Когато пронизваше някого с този поглед, тя сякаш се ровеше дълбоко в сърцето му, хипнотизираше го като пленник.

Всичко в нея бе съблазняващо и чувствено като у змия. Тя бе едновременно примитивна като диво животно от джунглата и съблазнителна като Ева в райската градина, когато е съблазнявала Адам.

— Жак — възкликна тя с галещ глас, който вибрираше по гръбнака на човек. — Защо толкова дълго време не си идвал да ме видиш?

— Бях в Ле Кап — обясни Жак. — Но сега се върнах, за да ти доведа един човек, когото ти никога по-рано не си срещала и който може да ти разкаже всички последни новини от далечна Америка.

— Америка!

Очите й се стрелнаха към Андре и той усети как го пронизват, сякаш го събличат и застава напълно гол пред нея.

Тя очевидно остана доволна от това, което видя, подаде му ръка и каза:

— Трябва да ми разкажете за последната мода, а също и колко нови милионери има вече в тази процъфтяваща страна!

— Много неща бих искал да ви разкажа — отговори Андре многозначително.

Орчис го погледна с лукави, преценяващи очи. След това внезапно плесна с ръце и със самочувствието на кралица каза:

— Вървете си — всички! Имам приятели, с които трябва да обсъдя някои неща, а не мога да чувам от шума, който вдигате. Напуснете!

— Как можете да бъдете така груба, мадам? — попита един офицер, който имаше на раменете си такива огромни позлатени еполети, които го правеха да изглежда толкова широк, колкото бе и висок.

— Била ли съм някога груба с теб, Рене? — го попита Орчис. — Ела утре и може би ще си поговорим насаме.

Нямаше съмнение в това, какво се криеше зад тази покана и бе повече от очевидно, че Рене — който и да беше той, се успокои от оказаната му чест.

Той целуна края на пръстите на ръката й, след което цялата компания, сякаш знаеше, че е невъзможно да не се подчини на нейната команда, напусна помещението, като остави Орчис насаме с Жак и Андре.

— Седнете, мои храбри кавалери — каза тя. — Ако искате, има вино.

— Ти омайваш главите ни, без да има нужда, от каквото и да е вино — галантно отвърна Жак.

— Винаги си бил твърде неискрен и твърде умел ласкател — отвърна Орчис. — Какво направи с тази малка мръсница, на която позволи да ме измести от твоите страстни милувки?

— Никой не би могъл да стори това — запротестира Жак. — Докато ме нямаше, тя си е намерила друг закрилник — един генерал. А кой може да е съперник на такъв човек?

Начинът, по който Жак говореше, накара Орчис да се засмее с истинско удоволствие.

— Значи ти си бил изместен. Е, добре е, че все пак принадлежността към армията носи и някои привилегии!

Тя погледна Андре и попита:

— Не мислите ли за добра идеята да облечете и вие униформата на нашите славни хаитянски воини?

— Аз съм бизнесмен — твърдо отговори Андре.

— И щом стана дума за униформи — намеси се Жак, — Андре току-що пристига от Америка с две хиляди готови униформи, произведени по модел лично на императора!

— Те тук ли са вече! — възкликна Орчис. — Жан Жак ще бъде възхитен! Как бих искала само да ги получи навреме за победата си над испанците!

— Една битка никога не се отразява добре на състоянието и външния вид на униформите — каза Жак. — Не е ли по-добре да се запазят и да ги облекат при отпразнуването на самата победа?

— Разбира се! — отвърна Орчис. — Само да се надяваме, че те са така впечатляващи, както очаква, че ще бъдат моят Десалин. Защото иначе няма съмнение, че ще се търкалят глави!

Жак повдигна рамене.

— Не моята! — каза той. — Аз нямам нищо общо с това, а моят приятел Андре де Вилар случайно пътуваше с кораба, с който пристигна пратката.

Орчис наклони главата си на една страна и каза:

— Струва ми се, че това име ми е познато.

— То бе твърде известно преди революцията.

— Искате да кажете, че е имало човек с име Де Вилар, който е бил известен в Хаити?

— Една от най-процъфтяващите плантации бе собственост на бащата на Андре.

— Разбира се! Ето защо съм чувала това име — възкликна Орчис. Добре, ясно ми е, че той не е имал огромно желание да работи на памучните или каквито и да са били други плантации на баща си!

— Не, разбира се! — отвърна Андре.

Той помисли, че Жак отвори дума за плантацията твърде рано и реши да смени темата на разговора.

— Вие сте много красива, мадам — каза той. — Бях слушал за вашите прелести още преди да замина за Америка. Даже в Бостън хората говореха за тях! Сега намирам, че думите са твърде оскъдни, за да изразят вашата истинска красота!

Орчис направи малко, но изразително движение към него и само за момент ръката й се докосна до неговата. За него това докосване бе като от езика на змия по кожата му.

После още веднъж тя го огледа преценяващо с присвити очи по начин, който го накара да се чувствува като че ли е облечен с една от стегнатите, показващи всичко униформи на слугите.

— Вие ще вечеряте с мен — каза тя провлачено. — Бях обещала на един офицер, че ще съм сама тази вечер, но промених решението си.

Тя подаде ръка на Жак.

— Като си тръгваш, кажи на слугите, скъпи Жак, че не искам никой да ме безпокои повече. Никой!

— Можеш да бъдеш спокойна, че ще предам най-точно заповедта ти — отвърна Жак. — Само че се надявам да не срещна поканения и изгонен твой гост с шпага в ръка.

— Ти както винаги ще оцелееш — отвърна Орчис. — И двамата знаем, че си незаменим.

Жак целуна пръстите на ръката й и се запъти към изхода.

— Вие сте късметлия, Андре — каза той, когато стигна до вратата.

— Едва мога да повярвам на добрия си шанс — отговори на свой ред Андре.

Вратата се затвори зад Жак и Орчис се обърна с остро движение към Андре. Знаеше, че от него очакват да седне, и се изтегна в края на леглото с лице към нея.

— Много сте ми симпатичен, скъпи приятелю — каза тя. — Но и в действителност ли сте такъв мъж, какъвто изглеждате?

— Мога само да се надявам, че е така — отговори Андре. — Защото вие, най-красивата и екзотична орхидея, сте истинска жена!

Той усети тръпнещите й ръце върху себе си. И защото бе невъзможно да не се възползува от тази покана, изписана ясно върху устните, от съблазънта в очите й, той се наведе напред.

Нейните устни се впиха в неговите и той почувствува през тънкия плат на дрехите си острите нокти, които тя впиваше в гърба му.

Погледна в очите й и видя собствения си образ, плуващ дълбоко в нейните зеници. Имаше чувство, не някъде в мрака се разлива течен огън, който запалва и неговата кръв.

След това като че ли огнени фойерверки избухнаха в главата и му бе невъзможно повече да мисли.

Глава втора

Първите лъчи на зората бавно разпръскваха последните звезди на нощта, когато Андре пое бавно по алеята, която водеше към изхода на двореца на Леклерк.

Стана, преди Орчис да се е събудила. Облече се с втвърдени пръсти. Чувствуваше краката си като чужди.

Никога през живота си не бе прекарвал нощ, като тази. С жена като Орчис, която даже когато спеше, като че ли излъчваше ясно доловими във въздуха около нея вибрации.

Те бяха вечеряли под звездите в градината до официалната трапезария, която се осветяваше от огромни свещници и която бе открита от двете си страни.

Само ромонът на водата от фонтана до тях и шепотът от листата на тропическата растителност, надвиснала над градината и като че ли заплашваща да затрупа цялата сграда, смущаваха тишината и нарушаваха покоя на нощта. Бяха поднесени изумителни по вкус вина, които прибавяха на креолските ястия нужната изтънченост и елегантност. Орчис бе настояла Андре да опита и това питие, за което чак след това му каза, че се нарича „дяволско“.

То изглеждаше като ликьор, със странен аромат и вкус, различен от всичко, което бе пил някога.

След като изпи съдържанието на чашата, той усети как цялото му тяло пламва, как течността се устреми лудо като разтопен метал по нервите и кръвоносните му съдове, докато мозъкът му отказваше да функционира и единственото му желание бе да притежава Орчис, която се превърна в нещо нереално, нещо, на което той повече не можеше да устои.

Часове по-късно, когато лежаха изтощени в приличащото на лебед легло, той искаше да си спомни защо се намираше тук и каза:

— Бих искал да сложа около врата ти колие от изумруди, които така биха отивали на зелените ти очи. Да украся с рубини ушите ти, червени и ярки като твоите устни. Но уви, нямам пари за такива неща.

— Парите не са толкова важни, колкото мъжът да е истински мъж — отвърна Орчис. — А ти си именно това, скъпи мой.

— Не мислиш ли — попита Андре, като избираше бавно думите си, — че в плантацията Де Вилар съществуват някакви скрити пари или съкровище?

— Това, което искаш да знаеш, е дали императорът вече е успял да ограби и твоята плантация, както всички останали — тя се засмя и това в никакъв случай не можеше да се определи като приятен звук.

— Той е сръчен и лукав, изкусен и хитър, моят Жан Жак. И това му помага да открие всички малки местенца, в които белите са скрили тайно сандъчетата със своите съкровища като са мислели, че някога ще се върнат за тях. Но както казва императорът, те ще имат злато в изобилие на другия свят, на този то повече никога няма да им е нужно.

— Наистина бих бил радостен да имам малко от него, за да го сложа в краката ти.

— Има друг подарък, който бих предпочела много повече в този момент — каза Орчис.

Тя се извърна към него и устните и ръцете й запалиха нова страст в мускулите му, нов огън пламна в тялото му — огън, който той мислеше вече за загаснал.

* * *

По-късно той опита пак.

— Помогни ми — каза той — да намеря каквото е мое поне по закона. Защо баща ми да не си плати за удоволствието, макар най-вероятно да не ме е признал за свой син?

Орчис се намръщи с отвращение.

— Белите са винаги едни и същи. Необходимо е да се отървем от тях, а тези, които все още са сред нас, трябва да получат наказание, по-лошо от смъртта.

Тя говореше с такава вътрешна убеденост и апломб, с които според Андре, се опитваше де имитира Десалин. Но някак си не бе приятно това да бъде чуто от красивите устни на една жена, която не само говореше така, но по всички личеше, че в действителност се наслаждава само при мисълта за умиращи в агония хора.

Всичко това бе точна имитация на личната слабост на императора към проливането на кръв. Но той се стараеше думите му да звучат така, като че ли не той толкова искаше смъртта на белите, колкото неговите войници.

— Помогни ми — помоли той лак — да отмъстя на човека, който се отнесе към майка ми като към бездушен предмет, който ме отхвърли — нито черен, нито бял, и който ме захвърли в един тежък и непосилен свят.

— Но той те е снабдил с прекрасно оръжие, с помощта, на което да бъдеш в състояние да печелиш чуждото разположение — го подразни тя. Като прокара пръсти по гърдите му, Орчис добави: — Имам добра памет и императорът винаги се е осланял на нея. Но не се спомням да е споменавал за някаква плячка от плантацията Де Вилар. И да е намерил нещо, то не е било нито толкова много, нито толкова ценно.

Това беше, което Андре всъщност искаше да разбере. Но той бе достатъчно предпазлив и каза:

— Проклет да е баща ми и нека се пече в ада, задето ме е оставил без никакво наследство, освен собствения ми мозък.

— Но той също ти е дал и тялото — каза гальовно Орчис.

После бе невъзможно да се говори.

* * *

Когато се приготви да стане, като внимаваше да не събуди лежащата до себе си жена, Андре я погледна още веднъж и внезапно почувствува такова отвращение, което не можеше да си обясни.

Даже когато спеше, нейната красота спираше дъха. Тя лежеше с изящество, което наподобяваше гъвкавостта на змия.

Андре потрепери при спомена как, възбуден от даденото му от нея „дяволско“ питие през нощта, и той се бе превърнал в такова животно, каквото бе тя самата.

Докато вървеше по алеята, влажният въздух, който духаше в лицето му, не можеше да го освежи толкова, колкото му бе необходимо и колкото му се искаше.

И изведнъж почувствува колко му липсва студената английска зима с остър северен вятър и замръзналата белота на зимата.

Зад желязната врата видя невзрачно файтонче с уморен, полузадрямал кон, какъвто бе и неговият господар, свил се на задната седалка.

Андре го разбута. Мъжът седна, ухили се и попита на креолски:

— За къде, господине?

— Всяка нощ ли чакаш тук? — заинтересува се Андре.

Негърът се захили отново.

— Винаги изящни мъже от двореца Леклерк също уморени да вървят.

Андре се качи във файтона и той потегли надолу по хълма, който се спускаше към града.

Един слуга го въведе в къщата на Жак Дежан, който го чакаше заедно с Кърк.

Но Андре бе толкова уморен, че щом се изкачи по дървената стълба, която водеше към стаята му на първия етаж усети, че едва ще може да се добере до очакващото го легло.

След като седна на края на леглото, той събу само ботушите и без да се съблича, легна напреко.

Щом главата му докосна възглавницата, моментално заспа.

* * *

Някъде към обяд Кърк влезе в стаята и го събуди.

— Добър ден, Ромео! — каза той. — Тази сутрин не изглеждаш много бодър. И не си така запалено уверен, както снощи.

Андре въздъхна.

— Завиждах ти, когато тръгна на среща с прекрасната Орчис — продължи Кърк. — Но сега съвсем не мисля така.

Андре седна в леглото си.

— Поръчай ми едно кафе и за Бога, престани да си така ироничен в този час на ранната сутрин.

Кърк се засмя и седна удобно в разкошно кресло, поставено до прозореца, който бе отворен и гледаше към балкон.

— Ако си в такова настроение — каза той — няма да те измъчвам с въпроси какво стана снощи. От черните кръгове под очите ти всичко е ясно.

Андре въздъхна отново и отказа да говори, докато един прислужник не му донесе димящо кафе и топли френски кифлички, току-що извадени от фурната.

— Искам да се изкъпя — каза той, след като изпи цялото кафе, но изяде само една от кифличките.

— Прислужникът ще уреди това — отговори Кърк, но няма да бъде съвсем в американски стил.

— Искам да се почувствувам чист и това се отнася и за тялото, и за душата ми.

— Твоят махмурлук — ако това може да се нарече така, с малко усилия от твоя страна скоро ще премине — каза Кърк с усмивка. — Това именно ти подготвя сега Жак.

Андре го погледна въпросително и Кърк продължи:

— Днес ти ще напуснеш Порт-о-Пренс и, мисля че Жак е напълно прав. Би било голяма грешка да се мотаеш тук твърде дълго. Въпреки че изглеждаш като мулат, възможно е някои хора от предполагаемите ти събратя да подушат нещо.

— Аз също се опасявам от това — отговори Андре. — В спалнята на Орчис снощи имаше много мулати, но за мой късмет в нейно присъствие те рядко поглеждаха към мен.

— Наистина, засега ти изглеждаш като истински мулат. Но снощи Жак ми обясни колко важно за теб е да мислиш като такъв, а това — както знаеш, не е лесно.

— Ще се опитам — каза Андре. — Твърде много залагам, за да не взема всички предпазни мерки. Много добре разбирам, че ако се наложи да се срещна с Десалин и най-малката грешка би означавала твърде много, да не кажа всичко.

— Ти разбра ли дали съкровището на чичо ти е все още в плантацията? — попита Кърк.

— Мисля, че да. Десалин никога не бил споменавал на Орчис да е вземал нещо от плантацията на Де Вилар. А аз съм напълно убеден, че тя следи много точно, какви, съкровища трупа императорът. На практика, обаче, той е сложил ръката й в бурето с меда.

— Жак не само мисли, но е твърдо убеден, че самата Орчис е заграбила и има огромно количество пари и скъпоценности — каза Кърк. — Разбра ли снощи нещо друго, което да се окаже важно?

— Време за много разговори нямаше — каза сухо Андре. — Освен по време на вечерята, когато й разказах някои неща за Америка, които обаче не я заинтересоваха особено.

След като Андре се изкъпа в нещо примитивно, за да е вана, но все пак достатъчно приемливо и след като започна да се облича в чисти дрехи, Жак се прибра.

— Направих необходимите постъпки да напуснеш Порт-о-Пренс днес след обяд — каза той. — Освен ако Орчис ти е казала, че едно такова пътуване е напълно безнадеждно.

— Орчис ми каза, че Десалин никога не е споменавал плантацията Де Вилар или да е вземал нещо от там — отговори Андре. — Според нея това означава, че той не е намерил нищо, което представлява интерес.

— Казах ти, че Орчис е хитра. Ако чичо ти е бил богат човек, а леля ти е притежавала скъпи бижута, тя без съмнение щеше да е запомнила.

— Тогава ще трябва сам да търся и да намеря съкровището — каза Андре.

— Но ти си длъжен първо да направиш нещо абсолютно необходимо, ако искаш да стигнеш жив на повече от няколко мили.

Андре го погледна с благодарност.

— Какво имаш предвид? — попита той.

— Трябва да напишеш писмо до Орчис, в което да изразиш възхваляващата си благодарност и да й го изпратиш, придружено от огромен букет цветя — отговори Жак.

Андре го погледна отново с явно смущение.

— Сам трябваше да се сетя за това.

— Паула Леклерк винаги е била заобиколена с толкова много цветя, който получавала всеки ден, че слугите й не знаели какво да ги правят — разказа Жак. — А каквото е получавала Паула, очаква да го получи и Орчис. Напиши такова писмо, което да бъде израз на красноречието не на един мулат, а на истински галантен французин. Но не го подписвай.

Андре го погледна изненадан, а Жак поясни:

— Орчис ядосва Десалин с любовните си приключения, целта, на които е да го накара да се разведе. И ако успее да го накара да мисли, че ти си за нея нещо по-различно от другите й мимолетни завоевания или по-добър любовник от него, неизбежно ще бъдеш убит.

— Трябва да се съглася, че за краткия си престой в Хаити успях да разбера, че това е едно много опасно място за живеене! — каза Андре, с необяснимо спокойствие.

Кърк, който досега само слушаше, се засмя, после каза:

— Промени си мнението. Върни се обратно на шхуната и ме изчакай на нея, за да се върнем заедно в Бостън.

— Нямам намерение да правя такова нещо! — възрази Андре. — Но в същото време бих искал наистина да имам една възможност, която бих могъл да използвам, за да се измъкна по всяко време от този остров, ако това стане неизбежно. Би било чудесно да има кораб, който да ме чака и ако стане твърде опасно, да се кача и да отплувам далеч от тук.

— Има две възможности — вметна Жак, преди Кърк да успее да отвори уста. — Първо, връщането ти в Порт-о-Пренс със съкровището, ако си го намерил. Това ще бъде несъмнено един ненужен риск, защото не само Десалин, но и много други хора, включително Кристоф, ще направят всичко възможно, да не им се изплъзнеш с това, което смятат, че им принадлежи.

Андре знаеше, че в казаното има достатъчна доза здрав разум.

— Ако откриеш нещо — продължи Жак, — единственият ти шанс е да отидеш в Ле Кап. Разстоянието от там до плантацията на чичо ти е по-малко, отколкото до тук.

— Мислиш ли, че в Ле Кап ще има американски кораб?

— Много голяма е възможността да има, тъй като оръжието и амунициите, доставяни в Хаити, се разтоварват там. Освен това би могъл да намериш по-лесно и някой английски кораб.

— Английски? — попита Андре.

— Британските военни кораби патрулират по море от Ямайка през протока Уиндуард Пасидж до акваторията на Атлантика. Поради тази причина императорът не се страхува от френско нападение в гръб.

— Разбира се! — възкликна Андре. — Сега ми става ясно защо Десалин напада испанската част на острова.

— Там има няколко хиляди бели и цветнокожи войници — допълни Жак. — Кристофър пък настъпи по северния бряг, и тръгна от Ле Кап, в помощ на Десалин. Така че в момента пътят ти е чист — както от тук до плантацията на чичо ти, така и от нея до Ле Кап.

— Никога няма да мога да ти се отблагодаря за помощта, която ми оказваш!

— Приготвил съм кон, който те чака — продължи Жак, — и един слуга, който ще те придружава.

Андре го погледна изненадан и Жак обясни:

— Ще имаш нужда от някой, който познава страната. А също да говори и диалекта на хората, от които ще искаш и ще получаваш храната си.

— Имам чувството, че съм ти създал твърде много излишни главоболия — каза Андре с тих глас.

— Човекът, когото избрах да те придружава, е повече от специален. Ти можеш да му се доверяваш като на мен. Казва се Томас и въпреки че е преживял жестокостите на един френски господар, ненавижда кръвожадността на тиранина, който сега ни управлява точно толкова, колкото и аз.

След лека закуска Андре реши, че е готов за тръгване. Той предаде и написаното за Орчис писмо, пълно с пламенна възхвала.

То бе изпълнено с поетични изрази — цветя и рози, обожание и страст. Андре се бе постарал да напише такова писмо, което би се харесало, на която и да е куртизанка по света, спечелила симпатиите на един мъж.

Очите на Жак се завъртяха одобрително, след като завърши с четенето на писмото.

— Прекрасно! — каза той. — Трудно е да се повярва, че във вените ти тече и една капка английска кръв.

— Искаш да кажеш, че англичаните са студени и въздържани — каза Андре. — Ако някога би посетил Англия, щеше да си много изненадан!

Докато говореше, Андре си мислеше за жените, които му се бяха отдавали ако не със същата физическа страст като Орчис, то поне с такова влечение, което прозираше от написаното писмо.

— Ще изпратя един слуга с твоето писмо и с букета, който е направен от избрани екзотични орхидеи веднага, щом напуснеш града — каза Жак.

— Смяташ ли, че Орчис би могла да поиска отново да ме види? — попита Андре.

— Тя рядко приема един мъж повече от един път — отвърна Жак. — Но нейните прищевки са толкова неочаквани, че никой не би могъл да ги предвиди.

— Нямаш друг избор — каза Кърк.

— Опитвам се да обмисля всички възможности — усмихвайки се, каза Жак. — Тъй като познавам Орчис от много години зная, че когато нещо я засегне, по-добре би било човек да е предварително нащрек.

Докато слугите сваляха багажа на Андре от неговата стая долу при коня, който го чакаше, той каза:

— Моля да ми разрешиш да ти платя това, което дължа за коня, цветята и всички други разходи, които направи за мен.

Жак се усмихна.

— Всичко това е част от моя дълг към Кърк, а аз му дължа живота си, трудно е нещо такова да бъде оценено в пари.

Всички посрещнаха думите му с усмивка. Когато Андре настоя да плати, Жак сви устни и се намръщи, което ясно показа на Андре, че ако продължи да настоява, жестоко ще обиди мулата.

Андре мислеше, че може да разбере Жак, който бе споменал как мулатите страдат от липсата на доверие в отношението на хората към тях. В този смисъл явно им доставяше удоволствие да мислят, че са нужни на един бял човек.

Всъщност Андре би бил наистина загубен без помощта на Жак в условията, в които бе попаднал.

Именно това разбиране, проявено от Андре, създаде в Жак увереност, че той ще успее в начинанията си и че е възприел такъв начин на мислене, който напълно покриваше дегизировката му, като гарантираше, че няма да бъде открит.

Той изчака слугата да излезе и каза:

— В багажа ти сложих едно пакетче, което съдържа пудра от кората на дървото, с боята, от което постигнахме този цвят на кожата ти.

— Кога ще трябва да я използвам отново? — попита Андре.

— Не по-рано от две-три седмици — отвърна Жак, — защото те намазах дебело. В момента ти си по-тъмен не само от мен, но и от много други мулати. Но има едно нещо, което трябва да подновяваш всеки няколко дни — това са белите полулунички в основата на ноктите си.

Докато Жак говореше, Андре погледна ръцете си. Той си спомни много добре, че най-внимателен Жак бе, когато потъмняваше основите на ноктите му.

— Ти ще срещнеш много светли мулати — обясни Жак — и боядисан по този начин, по който го направих аз, бял мъж или бяла жена могат да минат напълно незабележими, ако бъде спазено едно задължително условие — полулуничките на ноктите им трябва да имат тъмен, а не светъл оттенък.

— По цвета на тези полулунички може да се познае — допълни Кърк, — дали някой е бил докоснат или не от „катранената“ четка.

Това бе израз, твърде често използван и в Англия и докато Андре кимаше в знак на разбиране, Жак продължи:

— Естествено е ноктите да продължат да растат и запомни, че бял цвят в основата на ноктите, която ако си истински мулат и във вените си имаш дори незначителна част негърска кръв би следвало да е кафеникава, ще те издаде със сигурност.

— Ще го запомня непременно — каза Андре. — И още веднъж, благодаря ти!

Той хвана ръката на Кърк и го попита:

— Ако все пак някога стигна до Америка, мога ли веднага да те посетя в Бостън?

— Ти знаеш много добре, че винаги си добре дошъл — отговори Кърк. — Цялото ми семейство с нетърпение очаква да те види отново. Ти спечели сърцата на всички!

Андре се обърна към Жак.

— Кърк ми каза, че е научил от теб за смъртта на чичо ми и тримата му сина, зверски заклани от въстаниците. Имаш ли някаква представа къде биха могли да бъдат погребани или поне заровени?

— Научих, че всички в къщата са били убити — отговори Жак, — чичо ти и жена му, тримата им сина, едно малко осиновено от тях момиченце, както и няколко приятели, укрили се при тях. Това е всичко, до което можах да се добера, когато Кърк ме помоли да проуча този въпрос.

Той помълча, след това каза тихо:

— Десалин няма навик да погребва тези, които е убил. Обикновено телата на невинните жертви са били оставяни да изгният върху земята, която някога са притежавали или са били захвърляни в блата и тресавища, намиращи се наоколо.

Жак се поколеба малко, преди да продължи.

— Уверен съм, че мъжете са били измъчвани. Но това е толкова обикновено за Хаити, че подробности за случилото се не съм чул.

Андре стисна устни. После още веднъж каза „довиждане“ на Кърк и Жак го придружи надолу по стълбата.

В двора, от задната страна на къщата, където никой не би могъл да ги зърне и заминаването би останало незабелязано от случайни минувачи, чакаха два коня. Държеше ги огромен негър, който бе представен на Андре като Томас.

Косата му бе прилепнала плътно до черепа и приличаше на черен мъх. Челото му се спускаше ниско над големи тъмни очи, които имаха интелигентен поглед.

Когато се усмихна, цялото му лице сякаш светна. Андре го хареса от пръв поглед и си помисли, че в излъчването му имаше нещо честно, което не можеше да остане незабелязано или прието за друго качество.

Той подаде ръка.

— Приятно ми е да се запознаем, Томас — каза Андре. — Радвам се, че именно ти ще ме съпровождаш в опасното ми пътешествие.

За момент негърът се поколеба и Андре разбра, че това е защото никога преди това при каквито и да било обстоятелства нито един бял човек не е подавал ръка на негъра, на когото сигурно вече бяха доверили, че Андре е бял.

После грамадната му ръка, толкова грамадна, че пръстите на Андре потънаха в нея, стисна неговата, като показа страшната си сила.

— Ако се наложи, Томас ще те защитава с цената на живота си — каза Жак. — Доверявай му се напълно и не пази никакви тайни от него.

Андре забеляза, че на седлото върху единия от конете бе завързан пакет, който съдържаше дрехите му.

Той отново стисна ръката на Жак и се опита да изрази благодарността си. После с Томас яхнаха конете и напуснаха двора.

Почти веднага пътят започна да изкачва хълма, който се издигаше непосредствено зад Порт-о-Пренс. Томас водеше.

Андре забеляза, че те избягваха задръстените улици и многолюдните площадчета, и се придържаха към прашните улички, които скоро се превърнаха в истински пътеки.

Когато разглеждаше картата в дома на Жак, Андре бе забелязал, че за да стигне до плантацията на чичо си, трябваше първо да вървят край канала Свети Марк, после да изкачат Черните планини и да се доберат до долината, в която някога Филип де Вилар бе основал своята плантация, след като се установил в Хаити.

От картата Андре се бе уверил, че разстоянието от плантацията до Порт-о-Пренс и до Ле Кап бе еднакво.

Той не трябваше да забравя, че Ле Кап се намираше под командването на Хенри Кристоф, когото би предпочел да не среща. Самият той бе подпалил построената от него къща в града при появата на френските кораби.

Макар Кристоф да бе убил също много хора, по разказите на мнозина Андре знаеше, че той е значително по-малко жесток и тираничен от новия император.

Различието между двамата се дължеше на разбирането на Кристоф, че въпреки твърдата необходимост от освобождаване от френско господство, разумно би било все пак да се поддържат приятелски връзки с държави на бели хора, каквито бяха Съединените щати и Англия, защото те биха могли да им помогнат и да им бъдат полезни.

В този момент Кристоф, както и Десалин, бе зает в борбата срещу испанците. Андре се молеше и се надяваше да завърши мисията си за по-кратко време.

След като се отдалечиха достатъчно от града и започнаха да се движат по крайбрежния път с добра скорост, Андре започна разговор с Томас.

— Томас, г-н Жак каза ли ти какво търся?

— Да, мон’сер[1]. Но няма да е лесно.

— Разказа ли ти също така, че струва ми се зная ключа към мястото, където може би е скрито съкровището?

— Каза ми.

Андре извади от джоба писмото на чичо си и прочете на глас важното изречение в него.

— Сигурен съм, че това означава само едно нещо — парите ще бъдат скрити около или в сянката на някаква църква — каза той убедено.

Томас не отговори. Те продължиха да яздят. След известно време негърът проговори:

— Ние намерим църква.

— Трябва да има поне една — потвърди Андре.

Първата нощ те преспаха в малка колиба със сламен покрив, в покрайнините на някакво село.

То се състоеше от малко на брой дървени или кирпичени колиби със сламени покриви. Всяка бе разположена върху малко парче земя, отделено от другите с ограда от високо израснали кактуси.

— Хора добри — заключи Томас. — Не пита въпроси.

Той спря коня си, слезе от него и отиде до най-близката колиба, където разговаря надълго и нашироко с един възрастен мъж, който бе седнал пред нея на пейка и пушеше глинена лула.

Когато се върна при Андре, той се усмихна.

— Добър покрив. Колиба нова и празна.

И наистина, тя беше малко встрани от другите колиби и изглеждаше с прясното сено на покрива и още влажната глина по стените като току-що построена.

Вътре бе чисто и след като Томас хвърли наръч слама на глинения под, върху който Андре можеше да прекара нощта, той си помисли, че сигурно ще им се наложи да преспиват и при много по-лоши условия.

Със себе си носеха достатъчно храна, за да преживеят първите два дни.

— В края на краищата — бе казал Жак, — разчитай на Томас. Той може да намери за ядене нещо, което няма да бъде особено вкусно или дори приятно за ядене, но ще е достатъчно, за да поддържа живота в тялото ти.

Имаха пиле, малко твърдо сварени яйца и студена риба, приготвена в креолски сос, който се оказа много вкусен.

Андре изяде всичко, което Томас му предложи. Знаеше, че такава храна не може да бъде запазена за по-продължително време при топлия климат и разбираше, че това може да бъде последното му прилично ядене за дълго време.

След това все още изморен от случилото се предишната нощ, легна върху сламата. Преди да бе усетил, че изобщо е заспивал, Томас го събуди с думите, че е време за тръгване.

Закусиха с по една чашка кафе и изсушени френски кифлички, но когато минаха под едно дърво Андре откъсна от него портокал и с истинска наслада изяде сочния пресен плод.

Видяха толкова много банани и Андре си помисли, че колкото и трудно да намират храна, с която е свикнал, все пак няма да му се наложи да гладува.

Продължиха да яздят, вече по посока към планините и скоро между дърветата можаха да зърнат панорамата на прострялата се под тях зелена равнина, опираща в далечината до синевата на морето.

Трябваше да яздят съвсем бавно. Пътят се препречваше от клони на махагонови и железни дървета, които често съвсем скриваха слънцето, като изпълваха гората с мистицизъм, който изличаваше всяко чувство на реалност.

Малки дългоопашати папагали с блестящи в пурпурно, бледозелени и наситено жълти петна се стрелкаха около тях. От време на време през клоните прозираха жълтите и бели цветове на разкошни орхидеи.

Яздеха под гъстите клони на дървета, от които висяха като огромни въжета провиснали до земята лиани.

Орхидеите върнаха мислите на Андре към Орчис и за миг той почувствува почти физически нейното докосване. Разтърси глава, разбрал, че все още не се е освободил от ласките на сластното й тяло, от обвиващите го като лианите ръце, от настоятелните й устни.

Тя беше наистина като лианите, помисли си той. Обгърнала мъжа с тялото си, тя го превръщаше от самостоятелно мислещо същество в роб на своите прищевки.

Следващата нощ не им провървя много.

Колибите със сламените покриви, край които минаваха, изглежда не бяха по вкуса на Томас. Освен това Андре имаше чувство, че той твърде не обича гората и се бои от нея.

На едно място пътеката, по която яздеха, пресече друга пътека. На ъгъла между двете бе издигнат висок дървен стълб.

От върха му висеше въже, на което за рогата бе закачена черна коза.

Томас вече бе казал на Андре, че горските кръстовища се смятат за свещени. Той бе посочил по-рано един малък олтар, издигнат в чест на някакъв местен култ.

— Нима искаш да ми кажеш, че това е част от вуду, Томас? — бе попитал Андре.

— Да, мон’сер.

Начинът, по който Томас говореше и изразът на лицето му, когато гледаше олтара подсказваха на Андре, че той е последовател на вуду.

Страхът, с който сега Томас гледаше черната овца, показваше, че бе почти панически уплашен.

— Какво означава това, Томас? — попита Андре и посочи стълба.

— Вуду, мон’сер — отвърна Томас. — Култ Педро. Педро Лош! Велик бог, черна магия!

Начинът, по който Томас каза всичко това, можеше да накара всеки да се разсмее от сърце. Но Андре се въздържа, защото негърът бе напълно сериозен. Чак след известно време го попита:

— Къде са добрите богове? Боговете, на които се молиш ти, Томас?

Като задаваше въпроса, Андре реши, че няма да получи отговор, но само след миг чу:

— Дамбалах, мон’сер. Дамбалах Уеудо велик Бог. Той помогне.

— Да се надяваме, че наистина ще помогне! — каза с въздишка Андре.

— Мосю не мрази вуду? — попита нарочно Томас.

— А защо трябва да го мразя? — учуди се Андре. — Зная твърде малко за него и съм убеден, че всеки човек има право да вярва в религията, която сам си е избрал.

По лицето на Томас той прочете израз, който можеше да определи само като облекчение и добави:

— Аз съм роден като католик, и съм посветен в католицизма, но имам приятели протестанти, будисти и даже мюсюлмани. Вярвам, че те са толкова добри или толкова лоши, колкото аз самият. Те отговарят за делата си само пред своите богове.

Томас погледна нагоре към козата. По-късно, когато яздеха успоредно по пътеката, приближи коня си съвсем до този на Андре:

— Дамбалах помогне тебе, мон’сер. Помогне тебе намери къде съкровище скрито.

— Ако той наистина ми помогне — отвърна Андре, — аз ще се вслушам в неговите повели и ще направя всичко, за да изразя уважението си към него.

Томас кимна с глава.

— Остави това на мен, мон’сер — каза той и продължиха да яздят по пътеката, без повече да се връщат към този въпрос.

Те прекараха нощта твърде неудобно, без подслон, на едно сечище сред гората. То бе заобиколено от дървета, чиито клони така се преплитаха и стигаха чак до земята, че създаваха чувството за огромно, затворено от всички страни помещение.

Все пак Андре бе сигурен, че Томас не се е успокоил, че бе нащрек и макар самият да бе спал малко, не разбра какво бе правил Томас преди изгрев-слънце, когато го събуди.

Тази сутрин за закуска нямаше кафе, а само няколко изсушени парчета хляб и плодове, които си откъснаха сами.

Докато се спускаха по стръмния склон от другата страна на планината, приближиха до едно село, в което Томас помоли някакъв човек да свари малко вода за кафе, което носеха със себе си в прикачения към седлата багаж.

Следващата нощ прекараха в едно село, хората, в което разглеждаха Андре подозрително и очевидно не вярваха на обясненията на Томас за него.

— Някога, мон’сер — обясни Томас, — мулати предизвикват черни. Те умни. Те заповяда и чака черен човек подчини. Ако отказва, мулати жестоки.

Андре си помисли, че това наистина бе една страна, разкъсана на части. Той изпита съжаление към хората, които не знаеха на кого да вярват, на кого могат да се доверят.

После, когато очакваше най-малко, защото му се струваше, че е яздил години без прекъсване, видя долината пред себе си.

Като се спуснаха в нея Томас каза на Андре, че именно това е мястото, което търсят.

Ако гората изглеждаше прекрасна, то долината бе изключителна.

Първо видяха разровени тръстикови полета, избуяли или току-що засадени на малки парцели, очевидно от местните селяни.

Андре можеше да си представи как са изглеждали преди, през процъфтяващите години, когато чичо му пишеше такива ентусиазирани писма до Франция за големите успехи, които бе постигнал.

Минаваха покрай изоставени и разрушени захарни мелници, големите мелничарски колела, на които някога са били задвижвани от добре гледани волове.

В тази очевидно плодородна долина имаше много полета, напоявани от лъкатушещ поток и защитавани от обграждащите ги като стена планини.

Всеки метър, който преминаваха, бе така красив, че Андре помисли дали не е попаднал в някакъв странен рай.

Те не спряха, а продължиха да яздят, защото без да попита, Андре знаеше, че Томас го води към къщата на чичо му.

Минаха през порутени порти и се озоваха на широка алея, покрай която току-що започваха да избуяват огненочервените цветове на дърветата. Всяко от тях бе така покрито с брилянтно пламтящи цветове, по-красиви от всякакви думи, с които човек би могъл да се опита да ги опише.

Стени от бугенвилии се издигаха до съборени овални колони, които някога са били подредени в колонади, за да подчертаят изяществото на преливащите се цветове — пурпур, тъмен пурпур, кармин.

Наоколо бе пълно с жасмин, златно осветен от слънцето и виещ се по дърветата, смесен с бели лилии и портокалови храсти, цветовете, на които изпълваха въздуха със завладяваща сладост и упойващ аромат.

Трябваше да си пробиват път през сплетени храсти, докато най-после стигнаха до края на алеята, който се разширяваше в широка площадка, в едната страна, на която се издигаше къщата.

С нескривана гордост чичо му бе описал в писмата си голямата, бяла, измазана с гипс представителна къща, която бе построил. Тя бе едновременно изящна по архитектура и солидно изградена, за да създаде чувството на сигурност и уют в обитателите си.

Сградата беше на два етажа и с широка стълба в средата, която водеше до обширна тераса, която я опасваше от всички страни на равнището на първия етаж. Но сега парапета на терасата бе изпочупен, на пода зееха огромни дупки.

През изминалите години след разрушаването силните ветрове постепенно бяха отнасяли керемидите от покрива. Някои от тях се намираха на парчета пред къщата, където необяснимо защо имаше копани дупки — вероятно работа на вандали.

Входната врата бе измъкната от пантите, всичко бе обрасло с лишеи или украсено със зелени пълзящи растения, обвили се около колоните и останките от парапетите на терасата и вече настъпваха към прозорците.

Всичко бе разрушено до такава степен, че навяваше само пустота и угнетеност.

Двамата мъже слязоха от конете и Андре влезе в къщата. Стъпваше внимателно върху останките от дървения под.

Не бе учуден, когато видя, че всичко, което е можело да бъде преместено, е откраднато. Стаите бяха празни. Навсякъде се виждаха само разкъртени стени и тавани, от които висяха летви.

Част от къщата бе горяла и стените бяха почернели от дим. Подовете бяха сякаш разорани и покрити с дебел слой прах. Отвсякъде висяха огромни паяжини. Къщата бе изпълнена със запарен въздух, макар че от всички страни зееха дупки. Цареше призракът на пълното опустошение.

Андре се върна в градината с истинско облекчение. Там го чакаха избуялите храсти и високите дървета, отрупани с цветове във всички оттенъци на дъгата.

— Явно, че нищо не са оставили за нас в тази къща — каза той на Томас.

Това бяха първите произнесени от него думи, откакто бяха влезли в имението.

Двамата мъже се отправиха към конете си, без да говорят.

— Никой не идва тук каза Томас. — Лоша магия!

— Магия? Какво общо може да има тя с нас? — попита учуден Андре.

В отговор Томас се обърна и посочи с пръст. Андре проследи посоката, в която показваше пръста на Томас.

— Какво е това? Какво ми сочиш?

Той се вгледа по-внимателно и видя върху една колона, в основите на стълбището нещо, което му приличаше на извита клонка или парче дебело въже.

— Какво е това? — попита той още веднъж.

— Педро оуанга — черна магия! Злина! — отвърна Томас.

— Глупости! — каза Андре. — Не вярвам в такива неща. Те може да са реални за теб, но не и за мене!

Той говореше рязко. Но като видя намръщеното лице на Томас, добави бързо:

— Съжалявам, Томас. Не исках да говоря така неуважително, но може би и аз съм уплашен като теб от подобно нещо. В магия — черна или бяла, лесно може да се повярва, когато се намираш в тази страна.

— Ела, гледа, мон’сер — каза Томас.

Те се приближиха до колоната и Андре видя, че това, което бе забелязал преди малко, е наистина дебело въже.

То бе много тъмнозелено, дълго приблизително метър и дебело колкото човешка ръка, със завързани в краищата разноцветни парченца вълна. По него бяха окачени птичи и кокоши пера, оцветени в единия край в червено, а в другия — в бяло.

Част от въжето бе покрита с бял остатък от нещо, което се откъсна, когато Андре го докосна. Друга част от него бе покрита с нещо гъсто, изсушено и почти почерняло. Сигурно бе кръв.

— Какво е това? — все пак попита Андре.

— Аз вече казал, мон’сер — Педро оуанга, зелена змия. Силна магия. Много черна!

— Защо трябва това да е сложено тук?

— Не зная, мон’сер. Само това — те знаели ти идва тук.

— Аз? Че идвам тук? Как някой би могъл да узнае това? — попита Андре.

Очите на Томас се извърнаха към планините. После той каза:

— Всичко знае се. Барабани говори.

— Нима искаш да кажеш — попита бавно и търпеливо Андре, — че пристигането ми в тази изоставена и пуста плантация би могло вече да се знае от тези, които практикуват вуду?

Томас кимна утвърдително с глава.

— Много ми е трудно да повярвам във всичко, което ми казваш — каза Андре.

Той огледа добре парчето въже и реши, че не е минало много време, откакто е било поставено на това място.

Докосна тъмната част от него, за която мислеше, че е изсъхнала и която му приличаше на кръв. Като я натисна с пръсти, усети, че е мека и още влажна. Това наистина бе кръв!

Видя също така, че докато колоните наоколо бяха обвити в лиани и лишеи, тази, на която висеше оуангата, бе разчистена от тях.

Нямаше съмнение, че въжето, изобразяващо змия, е било поставено на това място съвсем скоро — може би тази сутрин или късно предната нощ.

— Не разбирам, Томас — каза той, — но зная, че това не ми харесва.

— Не се безпокой, мон’сер — отговори Томас. — Намери добър Папалой, прави неща правилни.

— Какво е това? — попита Андре.

— Човек, мон’сер.

— Какъв човек?

— Какъвто вие нарича свещеник — свещеник на вуду! — Андре докосна с ръка главата си.

— Трябва ли да разбирам, че за да се вдигне заклинанието и да се предпазя от злото, което тази имитация на змия може да ми донесе, трябва непременно да намерим свещеник-вуду, който обаче извършва бяла магия?

— Вярно, мон’сер!

— Изглежда ми, че най-крайният…

Андре прехапа устни и преглътна другите думи.

Той изведнъж си спомни какво му бе казал Жак — ако иска да играе ролята на мулат, трябва и да мисли като мулат.

А мулатите вярваха във вуду, тъй както и черните.

Много добре! Да става, каквото ще! Колкото странни и чудновати да изглеждаха нещата, той трябваше да се държи като хаитянин. И той щеше да се държи именно така. А това означаваше, че една магия може да бъде премахната само с друга магия. Нямаше друг изход, освен да се съгласи с това.

— Къде ще намериш този свещеник Папалой? — попита Андре.

— Аз намери, мон’сер.

— Много добре, съгласен съм — отвърна Андре. — Хайде да се освободим от този отвратителен боклук!

Той махна парчето въже от колоната и го захвърли с всичка сила в гъсто избуялите храсти, заобиколили къщата.

— Поне това нещо не гърми — каза той с усмивка, но Томас остана все така сериозен.

— Проклятие тук стои, докато Папалой премахне!

Андре притежаваше добро чувство за хумор потупа го доброжелателно по рамото и каза:

— Тогава намери своя Папалой, а също така избери място в къщата, където довечера да мога да поспя. Гледай само покривът да не рухне върху главите ни или подът да не пропадне под нас.

Той огледа къщата още веднъж и изпълнен със спокойствие, каза:

— Поне докато спя бих могъл да си представя, че съм господар на плантацията Де Вилар, който спи спокоен сън, той напълно законно ми се полага, макар никой да не е склонен да повярва в това, освен тебе.

Томас се замисли за малко. После каза така тихо, че Андре едва го чу:

— Дамбалах казва, мон’сер, къде съкровище скрито.

[1] Неправилно произнесено обръщението към благородник „монсеньор“ — Б.р. ↑

Глава трета

Андре излезе от къщата и се спусна внимателно по стълбите към градината.

Той бе вечерял изненадващо вкусни неща, които по някакъв начин бе доставил Томас.

Когато минаваха през едно село по пътя си към плантацията Де Вилар, Андре и Томас купиха две пилета. Докато яздеха, погледът на Андре често се спираше на висящите от седлото на Томас пилета и той се питаше какъв ли готвач бе Томас.

Сега той си помисли, че нито за миг не би трябвало да се съмнява в опитността на Жак, който му бе намерил слуга не само да го води там, където му бе нужно, но и да върши още много неща.

Веднага, след като разбра, че Андре има намерение да остане в къщата, Томас започна да почиства боклуците от пода със саморъчно направени четки и метли, като не забрави да махне и висящите по стените паяжини.

Той поработи доста, докато почисти една от стаите, която според Андре е служила за малък салон. След това се зае с кухнята.

Не мина много време и апетитен аромат изпълни ноздрите на Андре, който се бе настанил на терасата и белеше портокал, откъснат от едно дърво в градината.

Бе оставил по-внимателното оглеждане на мястото за следващата сутрин, като се надяваше да си отпочине поне малко ида не се чувствува така изморен.

Този ден бе тежък, ездата — продължителна, а предишната нощ бе спал съвсем малко, защото Томас бе неудържим в желанието си да напуснат гората колкото е възможно по-скоро.

Андре седеше на терасата и си представяше как ли е изглеждала къщата докато чичо му е бил жив. Най-вероятно — с красиво подредени стаи от леля му, която помнеше като доста привлекателна жена, която се справяше с домакинството с умение, което вероятно бе вродено във всяка французойка.

Сигурно са имали многобройни слуги и понеже чичо му беше взискателен човек, сигурно в имението е царял ред, в къщата е имало всичко необходимо за осигуряването на така нужния в чужда страна домашен комфорт.

Той се запита дали би искал да живее в Хаити. Но ако бе честен пред себе си, щеше да признае, че в него съществуваше една вътрешна необходимост да живее сред англичаните. Отдавна бе възприел английските навици и английския начин на живот, примесен с копнеж към Франция.

Андре бе принуден да избяга със семейството си в Англия, за да не бъдат подложени на ексцесиите на френската революция. Но още като дете, той бе разбрал великолепието, в което бе живял дядо му и властта, с която се е ползвал като собственик на огромно имение, което владеел и стотиците хора, на които осигурявал работа.

Сега той си даваше сметка, че дядо му се е радвал на цялото величие и слава, които са вървели ръка за ръка с титлата граф Де Вилар, докато чичо му Филип се е радвал в Хаити на силата на своето богатство.

Сега Андре притежаваше титлата, но нищо повече. И затова си мислеше, че ако издирването на съкровището се окажеше неуспешно, щеше да бъде принуден да се върне обратно в Англия и да се опита да намери никаква работа, за да може да се издържа сам и да се грижи за доста остарялата си вече майка.

Той съзнаваше отлично, че съкровената мечта на майка му бе да го види оженен.

Докато при нормални условия всяко благородно семейство във Франция би било поласкано да се свърже чрез родствени връзки като омъжи дъщеря си за един граф, при това с такова аристократично потекло, като Де Вилар, Андре знаеше прекрасно, че не бива да се надява на подобна женитба, докато не можеше да предложи друго, освен една титла и бедно положение.

Мъжкият инстинкт в него се бунтуваше при мисълта да се ожени за жена, към която би бил длъжен да показва раболепие само заради това, че тя е донесла парите в семейството.

Зестрата, която всяка уважаваща себе си девойка носи на своя съпруг, бе едно нещо. Но жена, която да плаща всичко, от която съпругът трябва да получава дори джобни пари, бе нещо съвсем различно.

„Никога няма да се оженя, мислеше си Андре, докато не бъда в състояние да се срещна с бъдещата си съпруга при равни условия.“

Той все още бе потънал в дълбок размисъл, когато Томас съобщи, че вечерята е готова.

Андре влезе в къщата през вратата на терасата зад себе си, като стъпваше върху парчета от счупените кепенци. Томас бе разположил вечерята върху една дървена каса.

Парче дърво му послужи за стол, а огромни твърди листа от храстите, които растяха пред прозорците на къщата, заменяха чиниите.

Но Томас бе взел със себе си и донесъл чак до тук нож и вилица, с които сега Андре можеше да се храни като цивилизован човек. А пилето, сготвено по някакъв креолски начин, бе наистина вкусно.

Томас бе успял да намери сред избуялата около къщата трева един царевичен кочан и няколко узрели домата.

Андре бе много гладен и отдаде дължимото на вкусната храна.

За пиене имаше студена вода, която Томас бе намерил да извира от едно място, разположено във вътрешната градина, която се намираше по средата на къщата.

Андре прояви първоначално известно недоверие към тази вода, защото знаеше, че по време на войни и бунтове изворите често бяха отравяни или служеха за хвърляне на труповете на избитите, като по този начин ги превръщаха в общи гробове.

Но водата бе кристалночиста и Андре си даде сметка, че в момента за него тя е по-вкусна от най-изисканото френско вино.

— Утре купи храна, чинии, чаши, чашки — мърмореше Томас, — кърпи, и метли.

Андре се засмя.

— По-добре да ти приготвя списък.

След това си помисли, че най-вероятно Томас не знае да чете.

— Томас знае какво иска! — каза негърът с достойнство и Андре с усмивка и свиване на рамене остави на него решаването на тези битови проблеми.

Той взе един банан, поставен върху чиния от лист и го обели. После се запъти към градината.

Слънцето току-що бе залязло и всичко изглеждаше странно и мистично сред падащия мрак. Прилепи прелитаха над главата му, първите звезди започнаха да се появяват на небето.

Андре чувствуваше горещия и влажен въздух плътно около себе си, почти като плът на жена. Това го накара да си спомни за Орчис. Но с тръсване на глава я отпъди от мислите си.

Постепенно ухото му започна да долавя от много, много далече приглушени звуци на барабан.

Колкото повече обаче, се вслушваше, толкова повече му се струваше, че те не са действителни, че това е просто една халюцинация.

Долавяше ясно само високите писъци на прелитащите прилепи и неочакваните дрезгави крясъци на дългоопашатите папагали, скрити в бугенвилиите.

Това изглеждаше като част от мистериозните тайни на Хаити и той се опита да си спомни всичко, което знаеше за вуду, всичко, което бе чел за него, както и малкото, което му бе разказал Кърк докато плаваха от Америка за Хаити.

Той си спомни, че през миналия ден около един милион чернокожи бяха докарани през океана от Африка и разтоварени на пазарите.

За тези нещастници новия живот започваше, съпроводен от свистенето на господарските камшици и една жестокост, която изглеждаше невероятна за Андре и за повечето англичани.

Уилям Уилбърфорс, който се бореше за премахване на робството, бе разказал в парламента на скептично настроените и недоверчиви лордове за господари, които безнаказано биха застреляли свой роб, само за да докажат колко точен е новополучения от Европа револвер. Други заравяли робите си до шия в земята и ползвали главите им в различните си игри с топки.

Кърк бе разказал по пътя на Андре, че управителят на една плантация слагал черен пипер и поливал със солена вода откритите им рани, получени от жестоки побои с камшици.

Друг получил прозвището „Дървеният крак“, защото заповядал на заловените роби-бегълци да се отсича единия крак, след което ако нещастниците все пак оживявали, великодушно им слагал дървен крак.

Най-разпространеният инструмент за мъчения бе дългия бич от волска кожа, с който биели робите докато живото тяло се превърнело в кърваво месо.

Нямало господарска милост и за жените, които били бичувани наравно с мъжете. Изобщо животът на робите по това време се ценял по-малко, отколкото на домашните кучета.

Единственото развлечение, единствената искрица надежда в изпълнения им с нещастия живот на този райски остров, бил донесения с тях от Африка ритуал вуду.

Това е религия на магията, поклонението пред много духове и Андре бе чувал, че най-висшите изпълнители на тези ритуали, наричани Папалой и Мамалои, имали силата чрез заклинания да върнат умрял човек към живот, но във вид на зомби.

Андре никога не бе повярвал даже на малка част от всичко това. Но сега, сред горещия и лепкав въздух, бе възможно да повярва в много неща, над които в Англия би се смял дълго и от сърце.

Революцията в Хаити бе започнала чрез вуду, превърнал покорните негри в тайно общество, свързвало всички роби от всички плантации.

Папалой и Мамалои бяха естествените ръководители, издигнати над обикновените роби, които работеха в къщите на плантаторите.

Именно един от тези по-висши роби на име Бъкман бе повел първото въстание.

Бъкман използувал мрежата на вуду, за да координира действията и синхронизира времето за начало на въстанието по целия остров.

През юни и юли 1791 година избухнали смутове и в западната част на острова. Много хора били бичувани или обесени.

Плантаторите не обърнали внимание на тези изолирани по това време инциденти, и не им придали важно значение. В края на юли Бъкман свикал представители на всички северни плантации, за да ги убеди в необходимостта от единство.

Те се събрали в една голяма и гъста гора. В същото време завалял пороен дъжд, вятърът се усилил, с гръм и трясък започнали да падат гръмотевици. Това било прието като знак, че събраните са спечелили благоволението на боговете. Бъкман изпълнил ритуали на вуду.

Неговата Мамалои се появила от челюстите на черен глиган. С почервенели от кръвта на глигана уста конспираторите дали клетва за вярност към Бъкман и заместниците му. За начало на въстанието той насрочил 22 август.

В нощта срещу въстанието Бъкман, който бил колар, събрал приятелите си в плантацията на своя господар. Не с камшици, като белите господари, а със запалени факли започнали своя бунт робите — палежи, грабежи, изнасилвания и убийства по цялото северно плато.

Под отблясъците от пламъците на горящите къщи и подпалената захарна тръстика те търсели своите жестоки господари, за да ги измъчват и убиват по начин, по който самите те вършели това.

На някои места робите не забравили показаното добро отношение от страна на плантаторите и скрили добрите си господари и техните семейства на сигурни места.

Но преобладавали местата, където не останал нито един бял човек, за да може после да разкаже какво се е случило.

Един от управителите на плантация — Оделук, който се славел с особената си жестокост към своите роби, бил в Ле Кап, когато дочул, че става нещо и побързал да се завърне в плантацията си.

Със себе си той взел няколко от полицаите на града, за да смажат всеки смут. Но когато пристигнали в плантацията, Оделук заварил собствените си роби начело на вдигнатия бунт. А за знаме на въстаниците служело голото телце на бяло детенце, набито на кол.

Жестокият плантатор бил заловен и също убит. Вече нямало нужда да се вдига тревога. Екзалтираните тълпи от роби, надъхани от желание за мъст, се разпръснали като, горски пожар из цялото плато.

Андре имаше чувство, че вижда със собствените си очи как става всичко.

Най-необяснимото в тази история бе, че когато завзел властта, декларирал независимостта и се обявил за император, Десалин заедно със своя най-близък помощник и последовател Кристоф, бе забранил вуду, което всъщност го доведе на властта.

Това бе нещо, което Андре не можеше да разбере. Но той бе сигурен, че не е възможно — въпреки поредното преминаване в нелегалност — вуду да бъде откъснато от сърцата и представите на тези, които вярваха в него.

Мракът на нощта се сгъсти. Томас се появи на терасата и каза:

— Легло готово, мон’сер.

С усмивка на устата Андре влезе в малкия салон. Очакваше да види одеялото си проснато на голия под, както през предишните нощи.

Той само се надяваше, че многобройните зелени гущерчета, тичащи по стените и тавана, няма да го държат буден.

Но в светлината на мигащата свещ, донесена от Порт-о-Пренс, сега поставена на дървения сандък, използван преди това като маса, Андре видя, че някъде от празната и разрушена къща Томас бе намерил и домъкнал едно просто легло.

То представляваше четири парчета дърво на крака с празно място, запълнено от грубо завързани за така образуваната рамка ремъци като на люлка.

Това всъщност бе примитивното легло, използвано от слугите и робите във всяка топла страна. Но Андре бе сигурен, че тази нощ то ще му предостави удобства, които бяха добре дошли за измореното му от дългата езда тяло.

След като се приближи достатъчно, за да го разгледа, Андре разбра колко труд бе вложил в поправката на това старо и без съмнение счупено легло — иначе отдавна да е било откраднато — за да го направи използваемо.

— Мон’сер, внимателно! — предупреди Томас. — Утре направя здраво.

— Благодаря ти, Томас — отговори Андре. — Ти си показал истинска изобретателност, за да направиш всичко това. Сигурен съм, че то ще ми предложи значително по-големи удобства, отколкото твърдата земя през миналите нощи.

Томас се усмихна доволно от похвалата. После изу ботушите за езда от изморените крака на Андре и заедно с другите му дрехи ги взе, за да ги изнесе от стаята.

— Ще ти трябва свещта — каза Андре.

— Светлина достатъчно в кухня — отвърна Томас. — Лека нощ, мон’сер!

Андре легна с голяма предпазливост в предложеното му легло и придърпа леката завивка върху голото си тяло.

Помисли си колко е странно всичко това: да лежи на разнебитено легло в къщата на чичо си, обслужван от черен слуга, в очакване на приключенията, които му предстояха на следващия ден.

„Досега имах късмет, огромен късмет“ — помисли си той.

После си спомни Педро Оуанга, който висеше завързан за порутената колона.

Каквото и да говореше Томас, той не можеше да повярва, че това нещо се отнася до него.

Как някой можеше да научи предварително, че той има намерение да отседне тук през нощта, че е пропътувал цялото разстояние до плантацията Де Вилар с определена цел?

„Тук има твърде много измислени приказки, с които да плашат малките деца!“ — бе последната му мисъл, преди да се унесе в сън.

* * *

Часове по-късно Андре се събуди, отвори очи и видя, че свещта бе почти изгоряла и помисли, че е бил излишно разточителен, за да не я загаси, преди да заспи.

После се запита дали подсъзнателно не се е страхувал да остане сам в тъмнината. Но си каза, че нищо подобно, няма, просто е проявил небрежност.

Над него зееха отворени празните рамки на прозорците и вратата, водещи към терасата. През тях можеше да вижда мъждукащите светлинки на звездите и да усеща аромата, който се носеше във въздуха, излъчван от екзотичните тропически цветя, чието ухание се усилваше от топлината на нощта.

Именно в този момент той чу съвсем ясно ехото на барабаните.

Той идваше отблизо, много по-близо отколкото по-рано през изминалата вечер, когато даже не беше сигурен дали това, което чува, е реално или не.

В полудрямка той се запита какво ли послание искаха да му предадат ударите по опънатата на барабаните кожа.

Можеше ли да бъде сигурен, че те пееха в странен ритъм, и искаха да му кажат нещо?

Андре се разсъни напълно и с присъщото си любопитство се надигна от леглото, стана, прекоси стаята и излезе на терасата.

Той се движеше внимателно, защото терасата беше — той усети това със стъпалата си, твърде неравна, с множество разпръснати боклуци и зеещи дупки, през някои от които би могъл лесно да пропадне на долния етаж.

Постепенно започна да чува барабаните все по-ясно. Техният звук идваше от близко разстояние, някъде в гората, помисли си той, по посоката, от която бяха дошли.

Запита се дали не трябва да извика Томас и да го накара също да се вслуша в ударите на барабаните.

После като че ли някакво шесто чувство, някакъв вътрешен глас му подсказа, че Томас не е в къщата и той е сам.

Нямаше, никакво основание да мисли така и все пак реши, че е безполезно да се опитва да намери слугата си. Сметна, че е най-разумно да се върне в леглото си, което и направи, като се обърна с лице към стената.

Лежа дълго на светлината на примигващата свещ и се вслушваше във всеки шум. Не можеше да се отърве от чувството, че нещо около него е твърде странно и необичайно. Дълго след това не можа да заспи.

* * *

Сутринта Андре се събуди от миризмата на кафе. Няколко минути след това Томас влезе в стаята. Носеше каната, която бяха използвали по време на пътуването си. Тя бе пълна с ароматна тъмна течност.

Томас му донесе и взетите вечерта дрехи. Със задоволство видя, че ботушите са почистени и лъснати, а дрехите изтупани и изчеткани.

Най-отгоре имаше чиста риза, която облече с голямо удоволствие. Когато бе готов, Томас му поднесе закуската — яйца, плодове и чаша кафе, която Томас пълнеше отново и отново.

Когато Андре приключи с храненето си, след като опразни „чиниите“ от листа на дървета, Томас му каза:

— Отива намери храна. Мон’сер остане тук.

— Защо? — автоматично попита Андре, макар да се досещаше какъв ще бъде отговора.

— Мон’сер не трябва виждан.

— Съгласен — отговори Андре. — Ето ти малко пари и ако се наложи да платиш повече, кажи ми, за да ти ги върна.

— Върне?

Андре почувствува, че Томас не го разбира и продължи бързо:

— Не вярвам кредитът да е добра идея, специално по тези места. Вземи всичко, което мислиш, че ни е необходимо. Но се страхувам, че ако то е твърде много, местните жители ще заподозрат, че искаш да обзавеждаш къщата за постоянно.

Томас се засмя и Андре осъзна ясно, че Томас, макар да мислеше за неразумно да видят непознат човек в селото или където смяташе да направи покупките, намираше за съвсем естествено в околностите вече да знаят, че той е тук и е отседнал в къщата, която е била изоставена толкова дълго време.

Изобщо според Андре нямаше смисъл да се задават твърде много въпроси докато Томас не разбере от местните жители какво става наоколо.

След като негърът тръгна, Андре запретна ръкавите на чистата си бяла риза и се запъти към градината.

Слънцето се бе издигнало вече високо в небето и ставаше все по-горещо, макар да имаше дебели сенки от растящите наоколо дървета. Андре бе решил твърдо още през нощта да разгледа колкото се може повече от градината, без да бъде видян, както бе обещал на Томас.

Бе трудно, ако не и невъзможно, да се разбере докъде е била обработвана градината или да се намерят в избуялите бурени и плевели къде са били отглеждани зеленчуци за нуждите на домакинството по времето, когато чичо му е бил жив. Като се взираше в земята Андре мислеше отново и отново колко тъжно бе да намери всичко така изоставено и загиващо под естественото настъпление на природата. Без грижата на човешка ръка постигнатото бързо загиваше.

Слънцето започна да сипе огнена жар и топлината го принуди да се изтегне под сянката на едно дърво.

Сега той разгледа в подробности дългоопашатите папагали, които като че ли разсичаха въздуха с блестящите си във всички цветове на дъгата криле, кълвяха нещо в орхидеите. Те му се сториха различни от видените предишния ден в гората, през която бяха минали на идване.

След като си почина малко, той продължи да върви. Любуваше се на красотата на имението. Усети, че започва да мисли за необичайни неща, които преди и на друго място никога не бяха минавали през ума му. Като че ли бе въвлечен в мистиката, която екзотиката събуждаше в него.

Стъпките му се заглушаваха от рехавата пръст и дебелия мъх, който растеше под сенките на дърветата. Според него това някога е било пътека, водела от къщата за някакво неизвестно му засега място.

Той продължи, възбуден от любопитството да разбере какво е това място.

После съвсем внезапно, когато се наведе, за да избегне надвисналите клони на едно отрупано с плодове дърво, недалеч от себе си видя една бяла фигура.

Андре застина неподвижно на едно място, спомняйки си заръката на Томас никой да не го види. Кой ли се приближаваше към него?

След това с учудване разбра, че фигурата бе неподвижна.

Това бе монахиня, облечена цялата в бяла дреха, която Андре прие за нещо обичайно в Хаити. По оживените улици и пазари на Порт-о-Пренс бе видял много монахини, облечени с такива одежди.

Освен традиционния воал и покривалото, тя имаше на главата си и тюрбан, също бял, който закриваше напълно косата и ушите й.

Изненадан, той видя, че монахинята е седнала на огромен дънер и не е сама.

Около нея, докосвайки протегнатите й ръце, пърхаха птички, кацаха за миг по ръцете и раменете й, а после пак подхвръкваха в своя въздушен танц около нея.

Най-вероятно тя ги хранеше. Накацалите по ръцете й птици кълвяха нещо, поставено на дланите й, а тези от раменете хвръкваха без страх до протегнатите и ръце и пак се връщаха, като някои кацаха дори на главата й.

Гледката бе толкова необикновена и очарователна, че за миг омагьоса Андре и той застина. Наблюдаваше монахинята от разстояние, без да може да се помръдне.

После съвсем внимателно, за да не се издаде с някакъв звук, се приближи малко по-близо.

Скрит зад стъблата и клоните на дърветата, той достигна достатъчно близо, и разгледа по-подробно това, което беше зърнал.

Когато погледна лицето на девойката, обърнато към птиците, които бяха станали още повече, той с изумление видя, че то бе изключително красиво.

Нещо повече! То беше бяло!

Беше ли възможно, питаше се той, бяла жена да живее тук, в имението и на земята на Де Вилар!

После си каза, че може би защото е облечена като монахиня, жената се намира в безопасност.

Но даже да бе така, едва ли императорът и неговите последователи биха приели, която и да е бяла жена за свещена и неприкосновена, независимо от религията й.

Но не! Нямаше никакво съмнение, че монахинята бе бяла, при това изключително красива!

Трябва да е много млада, помисли си Андре. В същото време той не можеше да си спомни кога и дали изобщо някога е виждал толкова привлекателно същество.

Очите й, които следяха птиците, бяха толкова големи, че изпълваха почти цялото й лице. Малкият й прав нос, извивката на брадичката й и капризната гънка на устните й го караха да бъде уверен, че е родена и отгледана в добро семейство.

В красотата й имаше нещо фино и изящно, реши той след непродължително съзерцание. А това можеше да означава само, че във вените й тече благородническа кръв.

После Андре едва не се засмя на глас.

Какви ли аристократи можеха да са останали живи след революцията. И изобщо едва ли имаше някой оцелял, освен тези от северната част на острова, които сега на свой ред бяха нападнати от императора, и доставчиците на оръжие, работещи в Порт-о-Пренс.

Малките птички, някои от които с блестящи жълти коремчета, бяха привлекли вниманието и на два дългоопашати папагала.

Те кръжаха около главата на монахинята, кацаха по ръцете й, като разблъскваха с големите си криле другите птички встрани, навираха човки и кълвяха зрънца или каквото и да държеше в протегнатите си длани.

Тя се засмя с лека изненада.

— И двамата сте нахални и груби! — възкликна малко нацупено. — Трябва да получите полагащата ви се дажба от земята.

Монахинята раздвижи ръце, за да вземе още зърна от една кошница, и ги хвърли на земята. Припряно и шумно двата папагала се спуснаха долу, без ни най-малко да се страхуват. Половин дузина други птички мигом кацнаха до тях.

Андре с безкрайно удивление чу, че тя говореше на превъзходен френски език. Нито в изисканите й думи, нито в меките звуци на гласа й имаше дори следа от нещо креолско.

Тя взе още зърна в дланите си и отново ги издигна нагоре, за да могат малките птички, които бяха отлетели уплашени от папагалите, да се върнат и продължат да кълват от тях.

На едната й ръка бяха кацнали три, а на другата четири птички.

Тя ги наблюдаваше с усмивка, която я правеше още по-красива.

Андре почувствува завладяващото го със страшна сила желание да говори с нея, да разбере коя е. Той пристъпи, за да излезе от храстите, зад които се бе скрил.

Едва бе успял да направи две крачки, когато птичките го усетиха, отлетяха като облак. И накацаха по клоните на дърветата около тях.

Монахинята машинално ги проследи с поглед. На лицето й се изписа безкрайно учудване.

После извърна глава към мястото, откъдето Андре се приближаваше и го видя.

За миг тя остана неподвижно, сякаш превърнала се в статуя. После ясно на лицето й започна да се изписва тих ужас и със заглушен вик, изразяващ страх, непознатата скочи на крака.

— Не, мадмоазел! Не си отивайте, моля ви! — извика Андре, но вече бе твърде късно.

Със скорост, на каквато не смяташе, че е способна, монахинята побягна и преди да разбере какво става, тя вече почти се бе скрила между стъблата на дърветата.

— По дяволите! — промърмори той недоволно. — Не исках да я плаша.

В момента, в който произнасяше тези думи, силно раздразнен от това, че не успя да говори с непознатата монахиня, Андре си даде сметка, че не би следвало да се изненадва от уплахата й.

За нея той не беше бял мъж, който се приближава до жена от своята раса, а мулат, и то с доста тъмна кожа.

„Забравих, разсъждаваше той на ум, че когато е тук сама и като знае каква е била съдбата на белите жители на Хаити по време на бунтовете, съвсем естествено е да се изплаши, дори да се ужаси при вида на непознат, при това мулат.“

Нямаше съмнение, че страхът й бе истински. В същото време тя изглеждаше действително обезоръжаващо красива, когато хранеше заобиколилите я нейни хвъркати приятели.

— Трябва на всяка цена да я намеря! — си каза Андре. После го осени нова мисъл.

Ако тук се намира една монахиня, значи има и други.

А щом има монахини, това означава, че наблизо има и църква.

Целта на неговите търсения първоначално бе именно да намери църква. Това би била първата крачка към намирането на съкровището, което предполагаше, че е заровено в близост до нея, под закрилата на Бога.

Той помисли малко и реши, че ще е грешка да тръгне веднага след монахинята. Трябваше да каже на Томас какво се е случило и какво възнамерява да прави по-нататък.

Андре бавно тръгна обратно към къщата. След около половин час се появи и Томас.

И той самият и конят бяха отрупани със закупените неща, които според него бяха от първа необходимост за престоя им в разрушената къща на плантацията. Най-голямо впечатление на Андре направиха вдигащите голям шум три живи кокошки и един петел, които кудкудякаха уплашено.

Андре се засмя от сърце на това, което видя.

— Сигурно си решил, че трябва да имаме яйца собствено производство — каза той.

— Не, снася яйца, ние тях ядем — каза лаконично и с желязна логика Томас.

Със смайващо малко пари той бе успял да купи не само храна, но и много други необходими, според него, неща: връв, пирони и един чук, кухненски съдове — чинии, чаши, кафеник и един голям нож.

Това не бе обикновен кухненски нож, а остро и опасно оръжие, което в Хаити употребяваха за сечене на захарната тръстика.

Томас изглеждаше изключително доволен от покупките, направени по негов избор. Като наблюдаваше неговата нескривана радост, Андре не можа да се сдържи и се усмихна.

— Ако останем тук за по-дълго време — каза той — мисля, че ще имаме нужда от много повече неща.

— Започва с малко — отговори Томас. — Иначе хора пита въпроси.

На това не можеше да се възрази. Но умът на Андре бе зает с друго — имаше хиляди въпроси, които му се искаше да зададе на Томас, след като така неочаквано срещна монахиня, и то бяла, в градината на бившата плантация на чичо си.

— Знаеш ли тук наоколо да има някакъв манастир?

Томас не отговори веднага. Андре помисли, че не го е чул и продължи:

— Монахини. Видях една монахиня в гората.

— Идва от църквата — отговори този път Томас. Той посочи посоката, в която бе избягала монахинята и каза:

— Църква там.

— Тогава аз ще отида да я разгледам. Ще оседлаеш ли коня ми?

Той почувствува, че Томас има намерение да се опита да го убеди, че отиването до църквата може да се окаже грешка. Но целият му вид бе толкова решителен, така личеше твърдата му убеденост да направи това, което каза, че Томас не посмя да каже каквото и да е.

Томас едва бе успял да оседлае коня, когато обхванатият от неудържимо нетърпение Андре, който бе завързал на врата си копринено шалче и спуснал ръкавите на бялата си риза, го възседна.

Беше сложил шапка, защото слънцето препичаше твърде силно. Реши да не облича, сако.

После сбута коня по обраслия път, убеден, че той води в посоката, в която избяга изплашената от него непозната монахиня.

Краят на пътя преминаваше в тясна пътечка, която стигаше почти до подножието на планината.

Сега вече трябваше да язди много по-бавно и постоянно да се пази от дългите въжета на лианите и ниско спускащите се клони на дърветата.

Налагаше му се да прескача или заобикаля огромни клони и цели дървета, повалени на пътеката от бурните ветрове.

Не след дълго, по-скоро, отколкото очакваше, се появи това, което търсеше — една постройка, която можеше да бъде само църква.

Тя бе заобиколена от дървета. Издигаше се над една плантация, заобиколена от няколко разнебитени кирпичени колиби, сламените покриви, на които бяха поставени кой знае кога.

Самата църква бе построена от камък и според преценката на Андре бе много по-стара от къщата в плантацията на чичо му. Тя бе така обрасла от пълзящи растения, че изглеждаше зелена почти толкова, колкото заобикалящите я отвсякъде дървета.

Видими бяха следите от съществувал някога гордо извисен купол, от който беше останало твърде малко. Покривът бе поправян на няколко места, които можеха да бъдат познати по дървените летви, поставени вместо каменните плочи.

Това придаваше неугледен вид на цялата църква. Андре не можа да се стърпи да не потръпне от радостно предчувствие, че това е точно целта на неговите издирвания.

Изведнъж бе осенен от мисълта, че именно защото църквата бе стара, и бе стояла на това място десетки, а може би и стотици години, чичо му беше построил къщата си недалеч от нея.

Сега Андре почувствува непреодолимо желание, каквото го обземаше често по време на пътуването му първо до Америка, а после от Америка до Хаити, да има при себе си писмата, които чичо му бе писал някога, за да може да ги прочете.

Но те бяха безвъзвратно загубени за него, защото при бягството им в Англия по време на революцията, бяха останали в старото им имение на френска земя.

През последните години, преди да престанат да получават каквато и да е вест от чичо му, писмата ставаха все по-редки.

Каквито и да бяха мотивите на чичо му при пристигането в Хаити, за да отседне именно на това място и да построи къщата си тук, за Андре бе важно самото съществуване на тази църква, защото около нея или в нея чичо му бе заровил съкровището с мисъл за своите наследници.

Особено чувство будеше изгледът на църквата. Интересно, как е изглеждала преди десетина или повече години? Сега буйната зеленина бе обхванала така плътно всичко около нея, че минаващите хора можеха да видят само заобикалящата я външна стена.

Бе трудно да си представи каква сянка би могла да хвърля тази потънала в зеленина сграда върху земята, гъсто покрита с лишеи и трева.

Андре си помисли колко дълбоко бяха пуснали корени всички показващи се от земята растения и какъв упорит и тежък труд бе необходим, за да бъде разчистена поне една малка площадка пред самата църква. Това наистина би представлявало непосилен труд.

Той приближи до църквата и като видя, че вратата е отворена, слезе от коня.

После завърза юздите му на един дебел клон, надвиснал напреко на входа, като че ли специално поизгладен за тази цел.

Отново се огледа наоколо и видя, че порутените колиби, които бе забелязал от разстояние, оставаха по-настрана, отколкото бе предположил отначало.

Може би първоначалният замисъл е бил църквата да бъде построена в центъра на това село, но сега в него не се забелязваше никой.

Тук самотно се издигаше само църквата.

Когато погледна на изток, видя продълговата ниска постройка, която бе скрита от погледа му от едно огромно дърво.

Стените й бяха покрити с гипсова мазилка като тази, с която някога е била боядисана и къщата на чичо му, но личеше, че тя се поддържа добре и сега. Кепенците, които покриваха прозорците, не бяха изкъртени.

В центъра на постройката имаше една врата и бронзова камбанка, излъскана до блясък.

„Това е мястото, където живеят монахините“ — помисли си Андре.

Реши, че срещата му с тях може да почака. Даже и със симпатичната монахиня, която хранеше птичките. Той искаше първо да влезе и да разгледа църквата.

Андре прекрачи през отворената врата и един поглед му бе достатъчен, за да се убеди, че тя наистина е много стара.

Стените бяха от груб, недялан камък. Но в задната й източна част, където се намираше олтарът, се виждаха ярки стенописи, които поразяваха с изяществото си.

Когато бе отседнал при семейството на Жак, Андре бе имал възможност да разгледа някои от неговите картини, за които се смяташе, че са съвсем различни от всичко, което би могло да се види в Англия, освен разбира се, в музеите.

Те бяха оцветени в брилянтно ярки цветове и нарисувани грубо, но в същия стил, достигнат векове преди това от италианската живопис.

Когато прояви интерес към картините, Жак му бе обяснил:

— Хаити има богата история, свързана не само с пиратство и жестокост, но и с традиции в своето, макар и самобитно изкуство.

— Какво имаш предвид? — бе попитал Андре.

— Някои от мулатите като мен, които са виждали и други страни по света, поискаха да проверят дали сами могат да се изявят като художници. Резултатът са тези картини.

— Картините са необикновени и очевидно е, че мулатите са аматьори — каза Андре. — Но макар да не съм специалист, от пръв поглед бих могъл да кажа, че авторите им притежават безспорен талант.

— И аз мисля така — отговори Жак. — Един ден ще отнеса някои от тези картини в Америка, а може и Кърк да направи това вместо мен.

— Съмнявам се дали американците ще ги харесат — намеси се Кърк. — По-добре Андре да ги покаже в Европа.

— А най-добре, във Франция, — приключи с въздишка разговора Андре.

Сега той си спомни за всичко това и забеляза, че фреските по стените твърде много наподобяват картините в дома на Жак — примитивно изобразяване на светиите и ангелите, на Дева Мария и разпънатия Христос.

Макар и грубовати, те бяха оцветени в такива свежи цветове, които сигурно създаваха подходяща атмосфера и приближаваха молещите се към Бога.

Той така се бе унесъл в съзерцание на фреските, че почти се стресна, когато от дъното на църквата една монахиня се приближи и застана до него.

— Какво търсите тук, господине? — заинтересува се тя.

Андре я огледа и видя, че е чернокожа и толкова стара, че набръчканата й кожа бе придобила почти сивкаво сребърен цвят, а очите й бяха хлътнали дълбоко в орбитите.

Бе облечена в бели дрехи, носеше покривало и шал. Закачена на кръста, й, висеше броеница с едри зърна.

Стараеше се да говори спокойно и безизразно, но когато я погледна в очите видя, че те бяха изпълнени със страх.

— Дойдох да се помоля, света Майко — отвърна той и видя, че страхът й като че ли намаля малко.

Той погледна пак към фреските.

— Аз се любувам също и на вашите стенописи — добави той.

— Когато ремонтирахме църквата, не разполагахме с достатъчно средства, за да направим всичко така, както ни се искаше. Затова наскоро една от нашите монахини се опита да направи каквото може и нарисува стените — обясни монахинята.

— Кога ремонтирахте църквата? — попита той. — Какво й се е случило?

Имаше чувството, че възрастната жена бе почти поласкана от въпроса му, макар за един момент да се подвоуми, дали да му отговори или не. После учтиво каза:

— Тези, които са обзети от желанието за насилие, невинаги приемат дома Господен.

Андре бе сигурен, че църквата е пострадала по същото време, когато къщата на чичо му е била подпалена и ограбена, а фамилията Де Вилар заклана.

— Мога ли да поговоря с вас, света Майко? — попита той.

— За какво, господине?

— Бих искал да зная какво се е случило тук и в плантацията Де Вилар — отговори той. — Нека ви обясня. Моето име е Андре де Вилар и граф Филип де Вилар бе моя истински баща.

Монахинята заклати утвърдително глава, като че ли приемаше за верни обясненията му, особено като видя цвета на неговата кожа.

— Графът бе добър, щедър и великодушен патрон. Той построи къщата, в която живеем, когато дойде от север.

— Кога е било това? — попита Андре.

— През 1791 година, когато започна въстанието.

Той си припомни как миналата нощ си бе представял революцията на Бъкман.

— Ние тук бяхме на сигурно място — каза монахинята, — докато десет години по-късно нашият патрон загуби живота си. В гласа й имаше нотка на ужас, която не можеше да остане незабелязана. Една от нейните треперещи ръце се протегна към висящата на колана на дрехата й броеница, като че ли тя можеше да я защити от собствените й мисли.

— Какво се случи с вас и вашите монахини? — внимателно попита Андре.

— Повечето от нас се спасиха, като се изпокриха в гората — въздъхна монахинята.

— Повечето от вас?

За момент той помисли, че няма да получи отговор. Но после с тих глас тя прошепна така, че той едва я дочу:

— Те не биха разрешили на никой да избяга.

Това бе достатъчно на Андре, за да разбере, че повечето бели монахини са били избити или нещо още по-лошо.

В такъв случай коя бе монахинята, която той бе видял в градината на имението и която бе избягала от него.

Той се подвоуми дали да спомене за срещата с нея, след това реши да премълчи.

Изглежда нахлулите в главата й спомени изтощиха силите на монахинята и тя отпаднала приседна на една от пейките. Андре също седна до нея.

— Бяха ужасни събития! — каза тя. — Ужасни! Но добрият Бог се смили над нас, защото когато се върнахме и намерихме църквата разрушена, поне дома ни бе останал почти такъв, какъвто го бяхме оставили.

— Имали сте малко късмет — каза Андре.

— Бяхме много благодарни на добрия Бог — каза простичко възрастната жена.

— А сега? Какво става с вас сега? — с нетърпение в гласа зададе въпроса си Андре.

Монахинята погледна кръста на олтара и той видя, че е изрязан грубо от къс дърво.

Без да задава въпрос Андре разбра, че всичко ценно, от кръста до църковния олтар, е било ограбено.

— Мисля, че тук сме на сигурно място. Хенри Кристоф е добър католик, но императорът… — тя замълча сякаш усети, че е преминала границата на дискретността. Свитите й устни потрепериха.

— Императорът гледа с отвращение на белите и не харесва мулатите — продължи мисълта й Андре. — Но някои от нас са му полезни и това спасява за известно време живота ни.

Макар че не искаше да увеличава страховете й, той се реши да попита:

— Нима всички сестри в този дом на Бога, на който вие явно сте игуменката, са черни или мулатки?

Последва продължителна пауза. След това с безизразен и твърде сух глас игуменката отговори:

— Всички, монсеньор!

Глава четвърта

Дълбоко замислен, Андре яздеше обратно към къщата.

Той бе сигурен, че игуменката е излъгала. В същото време би било трудно да й възрази, като се основава само на факта, че е видял в градината на имението една бяла монахиня.

От главата му не излизаше въпросът дали, след като бе избягала ужасена от него, тя бе доверила на някого какво я е изплашило. Дали другите монахини, предупредени от нея, са очаквали да го видят в околността?

Той бе почти сигурен, че в началото игуменката беше погледнала на появяването му не само със страх, но и с изненада. Но тази мисъл разсея опасенията му.

„Още една загадка в тази мистериозна и странна земя“ — си каза той.

По пътя си обратно Андре се позабави малко. Търсеше местата, където чичо му е отглеждал памук. Видя къде растяха банани. Захарната тръстика, някога носила изключителни доходи, сега се бе превърнала в диворастяща.

Той се запита защо Хенри Кристоф и новият император все още не са изпратили своите хора, да разграбят и малкото, което бе останало в плантацията.

После си спомни, че сега те се чувстват свободни. А веднъж свалили игото на един господар, трудно можеха да бъдат заставени да работят за друг, дори за себе си.

Това, което искаха бившите роби, бе малка колиба, в която да могат да живеят със семейството си и неголямо парче земя, на което да отглеждат достатъчно зеленчуци за задоволяване само на собствените си нужди.

Денят напредваше — преваляше пладне, когато Андре доведе коня си до къщата на чичо си. Встрани от нея полусрутена, почти без покрив, зееше конюшнята. Но все пак в нея можеха да се вържат двата коня под нещо като навес.

Като видя коня на Томас вързан на мястото си, Андре разбра, че той се е прибрал и се отправи с бавни стъпки към къщата.

Влезе и видя Томас да нарежда новите чинии върху сандъка, който им служеше за маса.

— Ти май друг път не си приготвял толкова рано обяда? — попита Андре.

— Мон’сер сега яде. После отива срещне Дамбалах.

Андре го погледна изненадан.

— Нима искаш да кажеш, че си уредил церемония вуду за тази вечер? — попита той.

Нямаше нужда от отговор. Сега знаеше къде се бе губил Томас предишната нощ и защо биенето на барабаните се бе чувало толкова близо.

Андре беше доволен, че ще има възможност да научи повече за вуду, макар да намираше за малко вероятна увереността на Томас, че може да реши всичките им проблеми чрез добронамерена магия.

Беше запотен от язденето и слезе до изворчето да се освежи. Той плискаше шепа след шепа кристалночиста вода по лицето си. След това най-внимателно се огледа и изтупа полепналия по него прах, дребни листа и изсъхнали клечки. Бе доволен, че мазилото на Жак се бе оказало толкова добро и никой страничен човек не би могъл дори да предположи, че е бял човек.

В същото време той не можеше да не осъзнае цялата опасност от това, което би се случило, ако го разкриеха по време на тазвечерната церемония. Животът му щеше да е изгубен безвъзвратно, даже и да не го принесяха в жертва веднага.

Преоблечен в чисти дрехи, Андре се нахрани с вкусната храна, приготвена от Томас. Още веднъж си помисли какъв късметлия е, че го има до себе си, а той беше такъв добър готвач.

Повече не си казаха нищо. Слугата сложи юздите на двата коня и ги доведе пред къщата.

Андре слезе по стълбите, възседна своя кон, потупа го по гривата и дръпна юздите. Те се отправиха, както и предполагаше Андре по същия път, по който бяха дошли предишния ден в плантацията.

Скоро се озоваха в гъсталака на гората и след като яздиха още около миля или малко повече, започна да се стъмва.

Около тях проблясваха различни разноцветни светлинни. Небето стана оранжево, кремаво, тъмно зеленикаво, виолетово. После докато продължаваха да яздят то измени цвета си в аметистов, а накрая стана съвсем тъмносиньо.

Чуваха се постепенно заглъхващите крясъци на папагалите, приглушеният плясък от крилете на прилепите, недоволното цвърчене на прибиращите се в гнездата си малки птички.

После толкова тихо и неусетно, че отначало Андре не го долови, макар да мислеше, че ухото му вече е привикнало към необичайните шумове на тази страна, глухият тътен на барабаните започна да се чува все по-ясно.

Все по-силно и оглушително биеха барабаните. Звуците, като че ли се разнасяха от всички посоки. Те кънтяха зад дърветата, мрачно надвисваха от височината на заобикалящите ги планини, сякаш изплуваха от дълбините на прострялата се под тях долина.

Тъмнината бе гъста и непрогледна. На небето блестяха със студена светлина звездите.

Андре яздеше след Томас. Той нямаше никаква представа къде отиваха, но Томас водеше уверено. Андре си помисли, че Томас се доверява повече на това, което чуваше, отколкото на това, което вижда.

Нощта се оказа пълна с живот и движения, с пулсиращи звуци, които се струваха на Андре като тайни послания, загадката, на които му бе невъзможно да открие.

Бяха се изкачили доста високо в планината, когато Томас внезапно дръпна юздите на коня си, спря и слезе от него.

Андре също спря и след като се поколеба за миг, също скочи от коня. Без да произнесе нито дума Томас хвана юздите на двата коня и ги отведе.

Завърза ги за едно изсъхнало дърво, паднало наблизо до мястото, където спряха. Томас се върна при Андре и го поведе в обгръщащата ги тъмнина.

Между клоните на дърветата прозираха мигащи светлинки. Биенето на барабаните стана много силно, чуваше се съвсем ясно и отчетливо. Ударите следваха един след друг. На Андре се струваше, че те удрят направо върху ушите му. Вибрациите станаха едва поносими.

Неочаквано двамата се озоваха на една разчистена от дървета площадка, осветена от множество малки пламъчета. Андре спря. Пред него няколко човешки фигури със светлинки в ръце се раздвижиха и потънаха в заобикалящата ги тъмнина.

Томас усети смущението му и погледна назад.

— Ела! — прошепна той. Засрамен от моментната си слабост, Андре побърза да го последва.

След малко те се приближиха достатъчно, за да могат да разгледат наоколо. В средата се издигаше голям стълб или окастрено дърво — Андре не можеше да различи добре. В основата му мъждукаха огънчетата на светилници, които представляваха малки глинени съдинки пълни с течно масло.

Изведнъж в основата на стълба лумна буен огън. Сред звуците на барабаните започнаха да се различават и човешки гласове.

Постепенно гласовете се засилиха и се сляха в монотонна песен. Но тя бе твърде странна. Сякаш огромна тълпа ревеше с пълно гърло, издавайки странни, плачещи звуци. Те като че ли бяха в известна степен предизвикателство към страха, към силите, които го предизвикваха. Всъщност бяха заплашителни.

Андре почувствува ръката на Томас да го дърпа надолу, към земята и докато сядаше до него, хората около тях започнаха да танцуват.

Пламъкът се издигаше все по-високо. Сега Андре различи ясно една гола до кръста възрастна жена, която започна да танцува.

Запита се дали тя не беше мамалои. Почти веднага един също гол до кръста мъж, препасан само с парче плат около бедрата, започна да нарежда по земята причудливи редици от царевични зърна.

От мястото, където бе седнал, Андре можеше да вижда добре пръстите на папалоя, които се извиваха и огъваха по странен начин като наподобяваха движенията на змия.

Макар това да не означаваше нищо за него, от прочетеното знаеше, че тези движения представляват призив към боговете, за чиято благосклонност се молеха.

Тоновете на монотонната песен се издигнаха още по-високо. Наблюдаващите танца Андре и Томас инстинктивно започнаха да движат телата си, следвайки ритъма на барабаните.

Танцуващите издаваха неразбираеми звуци. Те тресяха, гърчеха, извиваха почти истерично черните си блестящи тела.

От време на време се извисяваше някакъв по-висок писък, по-остър крясък, които Андре възприемаше като безсловесни призиви за помощ.

След като папалоя завърши своя танц, ритъмът стана по-отсечен, по-разчленен. Андре почувствува, че той възбуждаше в него странни усещания — чувствени, еротични и в същото време — отчаяно буйни.

Папалоят със ситни стъпки започна да се приближава към огъня. На главата си имаше тюрбан от разноцветни парчета плат, навит нагоре като изправена качулка, със стърчащи от нея пера от петел.

Бе очевидно, че е на границата на изпадане в транс. Той се спря изправен и затресе тялото си, размахвайки ръчно кречетало, което държеше в едната си ръка.

С ускоряването на ритъма на танца старата жена-мамалои започна да обикаля в кръг, вдигнала нагоре двете си ръце и бързо движейки стъпалата на краката си. В двете си ръце сега тя държеше, хванати неизвестно откъде, два диви гълъба.

Крилата им безжизнено се повдигаха и падаха в ритъм с движението й. Андре бе благодарен, че дивите подскачания и кривене на танцьорите скриваха това, което следваше да се случи.

Той знаеше, че това е жертвоприношение, което бе задължително, преди да се поиска каквото и да е благоволение от боговете. Сигурно гълъбите бяха убити от самата мамалои, която най-вероятно бе прегризала гърлата им със собствените си зъби.

Би трябвало жертвоприношението вече да е извършено. Музиката започна постепенно да утихва. Държейки в ръцете си това, което бе останало от гълъбите, мамалои направи един голям кръг около огъня, така че всички да ги видят.

Когато танцувайки, тя минаваше близо до Андре, той успя да разгледа по-добре белите мъниста, нанизът, от които бе единственото нещо върху горната част на тялото й. Те бяха направени от змийски прешлени.

Изведнъж, с мощен рев всички започнаха да крещят в унисон:

— Дамбалах Уеудо! Дамбалах Уеудо!

Тези викове преминаха като ураган през клоните на дърветата около тях. Под звуците на продължаващите скандирания папалой и помагащите му изпиха някаква течност от една черна бутилка. После от устата им започнаха да излизат бели облаци.

— Това кларин — прошепна Томас.

Андре си спомни, че кларинът е много силен местен бял ром, който неразреден не само би изгорил стомаха на изпилия го човек, но като че ли отиваше направо към главата му.

Папалой се запъти към центъра на площадката като се полюляваше, разтрисаше и извиваше така тялото си, като че ли тези движения представляваха един непрекъснат конвулсивен гърч.

После, като стенеше и продължаваше да се гърчи, той клекна на колене.

Една от танцуващите жени се приближи до него и хвърли върху му покривало, което приличаше на дебело вълнено одеяло. Тя първо зави краката, после извиващото се тяло и накрая — главата му.

Неочаквано викащите и пищящи гласове замлъкнаха изведнъж, а барабаните постепенно намалиха силата на ударите.

Сгърчената на земята фигура на мамалоя като че ли ставаше все по-ниска. В един миг тя замря неподвижно, после одеялото се раздвижи — отначало едва забележимо, после постепенно движението започна да става все по-забележимо за зрителите.

Огънят почти беше угаснал, поне пламъците му вече не се издигаха толкова високо и не хвърляха наоколо предишната ярка светлина. Андре все по-трудно различаваше сенките около себе си. След това му се стори, макар да не бе съвсем сигурен, че под одеялото се подаде една ръка.

— Тя по-скоро изглеждаше като глава на змия, която се движи с чувствена грация.

После от гъстия, почти непрогледен мрак, в който движещите се фигури се възприемаха като призрачни сенки, изплува една от тях — на мъж, който би трябвало да бъде самият папалой.

Но въпреки, че сега той изглеждаше като съвсем реален човек, движенията му бяха на извиваща се змия.

„Хипнотизират ме“, помисли Андре.

Но не можеше да отклони погледа си от гънещата се срещу него фигура, осветявана само от мигащите светлинки в глинените съдчета. Не можеха да се различат и чертите на лицето му.

После от мрака се чу глас:

— Ти си тук, Андре. Това е добре.

Андре изтръпна.

Струваше му се, че бълнува. Но думите бяха произнесени на безупречен френски език и звучаха с гласа на чичо му.

— Ти ще намериш каквото търсиш — продължи гласът. — Защото Саона ще ти го покаже. Саона знае къде е скрито… Саона… Саона…

Гласът постепенно замираше, докато изчезна сред тихите удари на барабаните.

Сега вече папалоят-змия се бе проснал на земята, покрит с одеялото. Ръката му започна постепенно да изчезва сякаш наистина бе глава на влечуго.

Андре се задъха, стори му се, че не може да диша. После танцът започна отново, барабаните увеличиха силата на звука, танцьорите започнаха да прескачат огъня, който постепенно се разгоря и пламъците му лумнаха отново.

Те се издигаха все по-високо и по-високо към стълба, по който се катереше един крещящ в екстаз мъж.

Андре разкърши плещи с облекчение. Изглежда ритуалът привършваше. Той се опита да мисли трезво и да повярва, че това, което бе чул не бе плод на болна фантазия.

Все пак, това бе гласът на чичо му. По начина, по който той говореше — с малко твърдост и властни нотки. Думите бяха изречени на безупречния френски, който говореха образованите хора.

Никой от полуголите негри, събрали се тук, за да изпълнят донесения от техните деди от Африка древен ритуал, не би могъл да говори по този начин.

Папалой се вдигна от земята.

Той се приближи към Андре и протегна ръката си.

Андре го разбра и стисна подадената му ръка. После папалой се обърна и към Томас, с когото обаче се ръкува по различен начин. По-късно Андре научи, че това е таен знак, използван само от практикуващите вуду.

Той каза нещо, което Андре не можа да чуе. Обърна се и отиде до мъжа, който седеше на земята до тях.

Томас докосна ръката на Андре.

— Ние време тръгва — прошепна той.

Андре се повдигна с известна неохота. Искаше да остане тук още, да чуе повече и да се убеди напълно, че това, което се случи тази вечер, е действителност, а не някакъв сън.

Когато тръгваха, той забеляза, че танцьорите се развихриха в буен танц, по-необуздан и невъздържан, отколкото можеше да си представи. Един мъж дръпна партньорката си, повали я на земята и я покри с тялото си.

В този момент Томас издърпа Андре настрана и го поведе с уверени стъпки извън кръга, към завързаните за клона коне.

Чак когато стигнаха до тях Андре усети, че гласът му се е върнал.

— Чу ли какво ми бе казано, Томас? — попита той.

— Не мон’сер — отвърна Томас, — не чува нищо.

— Ти не си чул нищо? — запита изумен Андре. — Но ти трябва да си чул! След като се изправи под одеялото си, папалой ми каза няколко думи на висок глас.

Томас развърза конете.

— Не чува нищо, мон’сер!

Томас възседна коня си. Бе безсмислено да задава повече въпроси. Той последва Томас надолу към равнината.

Едва когато свършиха дърветата и навлязоха в плантацията, Томас проговори.

— Дамбалах благословил мон’сер. Дамбалах помогне.

— Ако не си чул нищо, откъде знаеш това? — попита рязко Андре.

— Папалой казал. Дамбалах защити. Сега всичко наред.

— Ти не разбра ли, че папалой ми говори за това, което търсим? — попита Андре.

— Дамбалах говори на сърце, мон’сер.

„Това е точният отговор“, си каза Андре.

Сега той повярва на Томас, че не е чул нищо. Инстинктът му подсказа, че само той и никой друг не е чул гласа на чичо му.

Но неговото съзнание не можеше да приеме това. Как бе възможно? Как един цивилизован, мислещ човек можеше да повярва, че е чул гласа на отдавна мъртъв човек?

Андре усети борбата, която се водеше в него. Защото му се искаше каквото е чул да е истина, а каквото се бе случило да е възможно.

А ако бе истина, тя бе просто поразяваща, за да бъде лесно възприета и асимилирана.

Спомни си също, че никога не бе чувал за момичето, осиновено от чичо му и изчезнало заедно с цялото му семейство.

Саона ли бе нейното име? На него му бе неизвестно не само името й, но и каквото и да е за нея.

С усилие си спомни за това, което бе чувал от майка си много отдавна. Чичо му Филип и леля му били много разочаровани, когато и третото им дете се оказало син.

Графът не бе споменавал нищо за нея в писмата си, които бяха получавали в Англия след бягството им от Франция. Но по това време те бяха намалели.

Той не бе писал много и за синовете си. Писмата му съдържаха преди всичко опасенията, които имаше за бъдещето на Хаити.

„Саона е твърде странно име и в никакъв случай не може да се приеме, че е френско“ — помисли си Андре.

Той се обърна към Томас.

— Чувал ли си за някой, на име Саона? Това е женско име.

— Не, мон’сер.

Андре възкликна тихо.

— Аз го чух и зная защо! Това е малък остров, недалеч от Санто Доминго.

— Да, мон’сер — отговори Томас, като че ли и той си бе спомнил това. — Вярно е.

— Саона! — повтори Андре. Изведнъж го осени една идея.

Ако допуснеше, че бялото момиче-монахиня, която бе видял да храни птичките, бе Саона?

Той бе чувал много истории, в които се разказваше за роби, които са спасили своите господари, господарки или техните деца, от разярените тълпи, преследващи ги, за да ги убият.

Възможно ли беше историята и на Саона да е такава?

Чичо му бе умрял преди десет години. Ако тогава момиченцето е било осем или деветгодишно, сега би било приблизително на годините на монахинята, която бе видял тази сутрин.

Това обясняваше и защо игуменката го бе излъгала.

Смятайки го за мулат, тя се е страхувала да не заплаши с нещо нейната монахиня.

— Вярвам, че ще успеем да решим всичките си проблеми — каза Андре, високо с нотки на увереност в гласа си.

Томас се усмихна.

— Дамбалах велик бог, мон’сер.

Трудно му бе да заспи след всичко, което бе чул и видял. Всички противоречия, сензации и емоции от изминалия ден вибрираха в измореното му тяло.

Вслушвайки се по-внимателно в тишината на нощта, той можеше да долови тътена на барабаните в далечината. Но въпреки разстоянието, което сигурно го делеше от тях, те сякаш биеха в мозъка му — удар след удар, и удар, и пак.

В тези звуци отново дочуваше гласа на чичо си, който му, и казваше това, което така много го интересуваше.

Всичко изглеждаше толкова невероятно. Случилото се в гората така го глождеше, че му бе невъзможно да заспи. Той разбра, че не може да дочака зората, за да разбере дали това, което бе чул е истина. Наистина ли Саона бе видяната от него монахиня? Дали ще му каже къде е скрито съкровището на чичо му?

Андре стана рано, много преди Томас да се събуди и излезе на терасата. Там се загледа в богатството на градината. Ярките цветове на храстите, дърветата и цветята, плуваха пред очите му в калейдоскоп от красота.

Чувствуваше се странно. Като че ли през нощта се бе родил отново, толкова нови сили и смелост се бяха влели в тялото му.

Влажният въздух не го измъчваше, а сякаш го ободряваше. Той усети, че би могъл да се изкачи на най-високата планина, да се гмурне в най-големите дълбини на морето. Не чувствуваше никаква следа от умора.

Отиде до изворчето във вътрешния двор да измие лицето си. Вече се бе облякъл, когато Томас донесе закуската.

Върху сандъка бяха поставени яйца и кафе.

— Благодаря ти, Томас, че ме заведе на вуду церемонията — каза Андре. — Да се надяваме, че сега черната магия на Педро оуанга няма да ни заплашва.

— Дамбалах пази мон’сер — отвърна Томас. Широко усмихнатото му лице показа на Андре, колко щастлив се чувствува слугата му.

— Сега трябва да разбера дали това, което ми каза Дамбалах снощи, е вярно — каза Андре. — Доведи ми коня. Не мога да чакам повече. Искам да намеря Саона.

Томас сложи юздата на коня му без повече приказки и с усмивка на уста проследи как Андре се отдалечаваше от къщата.

После бавно направи от няколко отчупени клонки и листа защитния знак на Дамбалах и го закачи на колоната, на която бяха намерили привързан Педро оуанга.

* * *

Андре препускаше бързо към църквата. Когато стигна до нея се спря и се замисли дали да не отиде направо в къщата, в която живееха монахините и да поиска настоятелно да види бялата монахиня.

Ако постъпеше така, можеха да му откажат. Възможно бе и да я отведат и скрият някъде. Тогава би било невъзможно да я открие отново.

Беше по-разумно да е много внимателен. Защото сигурно, и бялата монахиня, и игуменката виждаха в него враг — беше мъж, при това с почти кафява кожа.

Той завърза коня си на същото място, както предишния ден, и закрачи към църквата, питайки се как да постъпи.

Вратата, както й вчера, бе отворена. Когато влезе вътре, видя две жени, които стояха пред олтара.

С неочаквано вълнение позна в едната фигура, макар да бе с гръб към него, срещнатата в градината на плантацията бяла монахиня. Въпреки че бе покрита с наметало и облечена с бели дрехи, втората жена явно бе старата негърка — най-вероятно игуменката.

Те стояха пред фреските. Монахинята каза:

— Мисля, че боите са започнали да поизбеляват. Бих искала да намерим по-добри от Порт-о-Пренс.

— Кого бихме могли да изпратим? — попита възрастната игуменка.

— Пътят до там е дълъг. Но в Ле Кап няма нищо, което би могло да ни послужи.

— Трябва да се справим с това, което имаме — бе категоричния отговор, в който се чуваха нотки на отказ. — Отивам да донеса боите, за да ги смесим заедно.

С тези думи игуменката се отдалечи от олтара и влезе в една врата, която сигурно водеше към жилищната сграда.

Монахинята в бяло стоеше, без да се движи, с поглед, отправен към фреските.

Много тихо Андре слезе по стълбите. Едва когато се озова на няколко крачки от нея, младата девойка го чу и се обърна рязко към него.

Андре се увери, че тя бе хубава — по-хубава от всички жени, които бе виждал някога. На лицето й отново се появи ужас и той побърза да каже:

— Моля ви, мадмоазел, не се плашете. Няма да ви сторя никакво зло. Всъщност аз съм този, който има нужда от вашата помощ!

Изправено пред него, момичето трепереше цяло. Той знаеше, че то иска да избяга, както и предния път. Но той бе застанал на пътя й.

— Моля ви, помогнете ми! Много ви моля!

С видимо усилие тя остана на мястото си. После каза с треперещ глас:

— Как бих… могла да ви… помогна?

— Моето име е Андре де Вилар и съм тук по една много особена причина.

— Всички… Де Вилар… са мъртви — все още трепереща отговори тя.

— Граф Филип де Вилар бе моят истински баща.

Андре се отвращаваше от лъжата, която бе принуден да каже на това прелестно същество. Но това бе може би единственият начин да задържи вниманието й, преди тя да е решила и намерила възможност да избяга отново.

Бузите й пламнаха розово-червени, когато до съзнанието й стигна значението на това, което бе чула. След това се покриха с мъртвешка бледост, на фона, на която дългите й мигли изпъкнаха още по-ясно.

— Може би това не е възможно, но аз съм твърдо убеден, че вие сте единствения човек, който би могъл да ми помогне. Поради тази причина се оставям в ръцете ви и коленопреклонно настоявам да ме изслушате.

— Как бих… могла да ви… помогна?

— Не можем ли да седнем някъде, за да имаме възможност да погорим за всичко? — попита Андре.

За миг помисли, че тя ще му откаже. После очите й срещнаха неговите и въпреки първоначалната си уплаха тя по всяка вероятност реши, че би могла да му повярва.

Той се отстрани и показа скамейката, на която бе седял, когато разговаряше с игуменката.

Побърза да седне, като остави шапката си направо на пода. След кратко колебание монахинята също седна колкото бе възможно по-далеч от него. После скръсти ръцете си с усилие, което показваше умението й да контролира чувствата си. Стисна така силно пръстите си, че кокалчетата й побеляха.

— Аз съм отседнал в имението Де Вилар — каза Андре със спокоен и монотонен глас. — Дойдох тук от Порт-о-Пренс преди два дни.

Той направи малка пауза. Макар монахинята да не показа никакъв външен израз на интерес към думите му, той знаеше, че тя го слуша внимателно.

— Бяха ми разказвали колко изящна е къщата и колко е прекрасна градината около нея — продължи Андре. — Много ми е болно, че намерих всичко порутено и ограбено, а плантацията запустяла, занемарена и буренясала.

Той въздъхна. Стори му се, че и монахинята до него отрони лека въздишка.

— Когато ви видях — продължи той, — бях много изненадан. Никога не бях очаквал на това място да видя бяла жена. Още по-малко такава, на която птичките се доверяват така, както на вас.

Той замълча, после добави:

— Може би вие сте женската Свети Франсиз. Как се казвате?

— Казвам се… сестра Девоте.

— Красиво име — отбеляза Андре. — И как примамвате птичките да кацат на раменете ви и да кълват от дланите ви?

Той бе много разочарован, че името й не бе Саона. Но в същото време помисли, че би било твърде лесно, ако в самото начало на търсенията си бе намерил тази, която бе определена от Дамбалах да му помогне.

— Птичките знаят, че аз ги… обичам — каза тя, след кратка пауза. — И макар че наоколо има достатъчно храна за тях, изглежда им се струва по-лесно да я вземат от моите ръце, вместо да я търсят в полята.

— Разбирам — каза Андре. — Как ли бих могъл да ви обясня каква прекрасна картина представлявахте с пърхащите около вас птички. Така ми се иска да бях художник, за да мога да ви нарисувам и да нарека картината „Света Дева и птиците“.

Монахинята леко се усмихна и това я направи още по-привлекателна.

— Аз не съм… светица — отговори тя. — И не мога да си представя как би реагирала преподобната майка, нашата игуменка, ако някоя от нас си представеше, че е такава.

— Вчера разговарях с преподобната майка — каза Андре — и тя ми каза, че след преместването им от север, монахините тук са в безопасност.

На лицето на монахинята се появи изражение, което той не можеше да разбере. После тя проговори:

— Вие не ми… казахте как бих… могла да ви помогна.

— А вие готова ли сте да го сторите?

— Зависи. Как бих могла да зная дали мога да ви… помогна, след като още не сте ми казали какво… искате от мен?

Той си помисли, че в гласа и в очите й се връща страхът.

Замисли се и каза:

— Бихте ли ми разрешили да ви обещая нещо напълно искрен? Тук, пред олтара? Аз няма да направя нищо, което да ви уплаши или смути.

Монахинята замълча за известно време, после деликатно отвърна:

— Бих искала да ви… вярвам, но не мисля, че трябва да говоря с вас тук… сама.

— Какво значение има това? — попита Андре. — След минута вашата приятелка ще се върне с боите си, така че няма от какво да се безпокоите. Освен това няма нищо необикновено, че сме седнали тук, пред олтара на църквата и разговаряме като цивилизовани хора.

И едва се въздържа да не добави полуусмихнат: „Кой би могъл да бъде по-зорък настойник от самия Господ Бог?“ После се уплаши да не би тя да си помисли, че е ироничен и преглътна думите си.

— Дойдох в имението Де Вилар — продължи той, — защото вярвам, че преди да умре, графът е оставил някъде тук нещо, което би искал да бъде мое.

— Къщата е празна… Всичко бе отмъкнато, след като графа бе… убит — каза монахинята.

Андре не пророни нито една дума и тя продължи:

— Те изпочупиха, откраднаха и подпалиха мебелите… картините… всичко, което беше в къщата.

— Откъде знаете всичко това? — попита рязко Андре.

— Това е, което ми бе… казано — отговори бързо монахинята. — И докато бягахме към гората… ние чувахме как… се вършеше това… беше ужасно! Ужасно!

В гласа й имаше една особена нотка, която подсказа на Андре доколко засегната е била лично тя от събитията.

Той се опита да си представи целият ужас на това, което се е случило, независимо дали тя е била с другите монахини или със семейството на Де Вилар, преди всички негови членове да загинат.

— Вие сигурно сте била много млада, когато всичко това се е случило — каза той. — Как сте се оказала в манастира?

Андре зададе нарочно този въпрос, за да види каква ще бъде реакцията й.

— Бях оставена на грижите на преподобната игуменка — отвърна тя. — Баща ми… майка ми… са мъртви.

— А ти дойде с тях тук от севера.

— Там живееха… родителите ми.

Андре започна бързо да премисля. Той искаше да й зададе един пряк въпрос: дали тя е осиновената дъщеря на чичо му и ако не, дали знае нещо за нея. Но се опасяваше, че по този начин може да прекъсне веднъж завинаги започнатия разговор, който бе така важен за него.

Тя със сигурност щеше да отговори отрицателно, независимо дали това бе истина. След като се разделяха, щеше да е почти невъзможно да я срещне отново.

— Сигурно е ужасно да се мисли за това, което се е случило — каза той. — Толкова разрушения, толкова много избити и пролята кръв!

— И дали това ще свърши някога? — попита монахинята. — Ако французите се върнат, отново ще има сражения и пролята кръв.

Тя говореше с мек, нещастен и тих глас, който събуждаше в Андре инстинктивно желанието да я защити. Без да мисли, какъв отговор би могъл да предизвика, той каза:

— Вие говорите сякаш французите са врагове. Каква е вашата националност?

Монахинята извърна лицето си, за да го погледне и той видя нещо поразително в израза на очите й. После каза бавно и внимателно:

— Аз съм хаитянка. Не сте ли… разбрали, че съм… мулатка?

За един миг Андре отвори уста от учудване и изненада. После веднага погледна към пръстите на ръцете й. Видя в основите на ноктите й кафяви полулуни.

Не можеше да обясни шокиращото чувство, което породи у него това разкритие. Но беше наистина поразен и дълго време не можеше да каже каквото и да било.

Само гледаше втренчено ръцете й, красиво оформените й нокти с цвят на лешник и техните кафяви полулуни…

Той искаше да изкрещи, че това е невъзможно, че не е истина. После в ушите му прозвуча гласът на Кърк, който му казваше: „Това е как ще обясниш, ако те са докоснати от четка за катрани.“

Мисълта, че монахинята е бяла бе така твърдо влязла в главата му от момента, в който я бе видял за първи път и през цялата нощ, когато подозираше, че тя е Саона, че сега почувствува как земята пропада под краката му.

Мулатка!

Както Кърк, така и Жак му бяха казали, че е трудно понякога те да бъдат различени от белите хора. И сега пред очите му стоеше доказателство, че казаното от неговите приятели е истина.

Често в Лондон и в Америка бе чувал да казват, макар по онова време това да не представляваше особен интерес за него, че мулатите, които са „деца на любовта“, често са много по-красиви от законните наследници.

Наистина монахинята пред него като че ли бе живо доказателство за истинността на тази теория. Но самият факт, че нейната красота се дължеше на смесената й кръв, го караше да се чувствува по особен начин.

Това не бе само разочарование, че тя не е Саона, която той търсеше.

В стоящата до него девойка имаше нещо така деликатно, така чувствено, така красиво, че би трябвало да бъде поставена в някаква стъкленица и боготворена като закрилница на птиците.

Но макар баща й да е бил бял, във вените й течеше ако не кръвта на черна майка, то поне на майка-мулатка.

Бе му невъзможно да говори, не знаеше какво да каже. След малко, като че ли разбрала, че го е шокирала, монахинята каза:

— Аз… все още чакам да… чуя как бих могла да ви… помогна.

Вече нямаше никакво значение и Андре отвърна:

— Може да съм допуснал грешка. Може би тук никой не би могъл да ми помогне. Бях наивен оптимист, като мислех, че графът е осигурил бъдещето ми.

— Как би могъл да го стори?

— Като ми остави пари или някакво съкровище. Или нещо друго.

— Вие… претърсвахте ли… къщата?

— Какво ли има там? — запита Андре с горчивина. — Празни стаи с изкъртени и извадени от пода дъски. Реших, че тези, които са грабили и опожарявали, са претърсили всички възможни места — под пода, на тавана. В къщата няма дори мебели, които биха могли да скрият каквото и да било. Там се търкаляше само един полусчупен сандък, който използувам като маса за хранене.

— Сигурен ли сте, че графът е искал да… осигури бъдещето ви?

— Много сигурен — отвърна Андре. — И ако се съмнявах и най-малко в това, то през изминалата нощ се уверих напълно, че е истина. Виждате ли, аз присъствах на един вуду ритуал.

Докато говореше си спомни, че такива, неща не трябваше да споделя с една бяла жена. Но нали присъстващата бе мулатка?

В нея течеше същата кръв като на тези, които се молеха на Дамбалах и сърцата, на които забиваха по-бързо при ударите на барабаните.

Като че ли наистина смутена, монахинята стана от скамейката, на която седяха и отиде до олтара.

— Вуду не трябва да се упражнява или на него да присъстват християни — обясни тя. — Но все още има хора, които… не могат да живеят без този ритуал.

— Той е забранен от техните водачи — напомни Андре.

После почака тя да заговори, но като видя, че продължава да мълчи, продължи сам:

— Но както вие добре знаете, те не обръщат внимание на това. Би трябвало да чувате барабаните всяка нощ и да знаете какво става в планините.

— Вуду е нещо, което ние не би трябвало… да обсъждаме — каза монахинята. — Ако вие не можете да ми кажете как бих… могла да ви помогна… ще разберете, че си имам и… други задължения, които трябва да изпълнявам.

Андре различи в гласа й студена нотка, която досега не бе усетил. Разбра, че е раздразнена от него, без да знае защо.

— Много добре — каза той. — Ще ви кажа какво бих искал от вас. Желая да ми отговорите дали някога сте чували за девойка с име Саона?

Тя стоеше с гръб към него и той имаше чувството, макар да не бе сигурен в това, че при неговите думи тя потрепери.

— Саона?

Тя повтори името и то прозвуча меко и приятно, изречено от красивите й устни и мелодичния й глас.

— Да, Саона — каза Андре. — Тя е била осиновена от графа. Казаха ми, че е била заклана заедно с другите членове на неговото семейство. Но миналата нощ на вуду ритуала за нея се говореше като за жива.

— Как биха могли тези, които практикуват… вуду, да знаят нещо за… Саона? — попита монахинята.

— Нямам представа — отговори Андре. — Но барабаните ми казаха това. А те предават тайните на тези, които разбират и вярват в техните послания.

— Те… грешат! — каза монахинята с известно смущение.

Андре се изправи на крака.

— Откъде знаете това? — попита той.

Той почувствува резкостта на гласа си, който прозвуча с металните звуци на църковна камбана. Монахинята се обърна.

— Тя е мъртва! — каза много твърдо тя. — Саона е мъртва!

* * *

Когато се върна в къщата на чичо си, Андре седна на терасата, за да размисли върху случилото се, докато Томас тактично се въздържа да не задава въпроси. Вместо това побърза да му донесе нещо разхладително.

Андре очакваше, че по израза на лицето му Томас е разбрал, че разходката до църквата се е оказала напразна и че той не е намерил това, което търси.

След чутото от папалой през миналата нощ, той бе изпаднал в някакво приповдигнато настроение, което го бе накарало да повярва, че е достатъчно да открие Саона и търсеното съкровище на чичо му ще бъде негово.

„Колко съм бил глупав, за да мисля, че всичко е толкова просто“ — каза си Андре.

Последната нощ той като че ли бе хипнотизиран от фалшива надежда. Сега започна да се презира за това, че се е поддал на измама и е повярвал във вуду.

Той си помисли как ще разсмее като се върне в Лондон своите приятели с разказа си за проявената от него наивност — да повярва, че подаващата се под одеялото ръка на папалой е всъщност знакът на Дамбалах — змията.

Вуду, змии и хора с малко черна кръв. Черна магия, бяла магия! Всичко това е една глупост от началото до края! Как съм могъл да повярвам на тези детинщини? — си помисли Андре с голямо разочарование.

Томас донесе питието, което Андре пое и изпи жадно. Негърът бе смесил сока от няколко вида плодове, бе добавил студена вода от извора и се бе получило нещо наистина вкусно и освежаващо.

— Дай ми още — помоли Андре, като подаде празната чаша.

— Мон’сер разочарован? — попита Томас за всеки случай.

— Крайно разочарован! — отговори почти сърдито Андре. — Ако искаш да знаеш истината, бях повярвал на твоя Дамбалах. Но той ме постави на мястото ми!

Томас поклати глада.

— Дамбалах никога греши! Мон’сер бърка!

Томас се отдалечи и Андре го проследи с поглед. Лицето му бе намръщено.

„Мон’сер греши първо място! — промърмори Андре. — И няма кого да обвинявам, освен себе си, че съм бил такъв лековерен глупак!“

Той въздъхна.

„Предполагам — помисли Андре, — че сега би трябвало да започна да копая, но само Бог знае как и къде!“

Той се изправи, наблюдавайки как гущерчетата се гонят около краката му. В това време Томас се върна с нова чаша сок.

Андре пое чашата от него и каза:

— Миналата нощ бях хипнотизиран, Томас, от твоя папалой. Той ми каза, че трябва да намеря някаква жена на име Саона. Но днес научих, че Саона е мъртва. Може би ти ще си в състояние да ми обясниш как да се срещна с нея при тези обстоятелства.

Той говореше със сарказъм. Но преглъщайки хладната освежителна течност си помисли, че Томас не е виновен, че неговите богове не помагат на временния му господар.

— Дамбалах казал ти намериш Саона? — попита бавно и сериозно Томас, като че ли решаваше някаква загадка.

— Точно така — отговори Андре. — Ще ти кажа и нещо, за което досега не бях ти разказвал. Вчера видях една монахиня тук, в градината на имението и помислих, че е бяла. Изглеждаше странно, че бяла жена е успяла да оцелее след толкова много убийства наоколо. Но тя наистина ми изглеждаше съвсем бяла.

Той видя, че Томас го слуша внимателно и продължи:

— След това, което чух миналата нощ — не зная защо, но бях почти напълно уверен, че бялата монахиня е Саона, осиновената дъщеря на чичо ми. Но се оказа, че във вените й тече черна кръв. Ноктите й бяха оцветени като моите. И като стана дума за това, да не забравя утре да ги боядисам отново, за да не ми се случи нещо.

Томас не проговори.

Той стоеше неподвижен, сякаш замислен над нещо свое, дълбоко вътре в него. Андре си каза, че всичко това е твърде много за черния човек.

Въздъхна, а после каза с променен тон:

— Няма значение. Не обръщай внимание. Все още имаме време да успеем в нашите издирвания по един или друг начин.

Томас все още не проговорваше и след малко Андре продължи.

— Не е ли време да помислиш за обяда? Да ти кажа истината, аз съм гладен.

— Мислиш Саона, мон’сер.

— Казах ти, че тя е мъртва — троснато отговори Андре — и единственият, който би могъл да стигне до нея, е твоят Дамбалах. Така, че ако отиваш довечера на нов вуду ритуал, попитай къде можем да я намерим.

Той не можа, въпреки усилията, които полагаше, да скрие раздразнението в гласа си.

Но Томас бавно и внимателно, сякаш подбирайки думите си, каза уверено:

— Дамбалах намери Саона!

Глава пета

Андре слезе по стълбите на терасата в градината. Храстите все още бяха покрити с лека мъгла и последните звезди, макар съвсем избледнели, мъждукаха по бързо просветляващото небе.

Той не можа да мигне през цялата нощ. Накрая стана, облече се и когато пукваше зората, вече излизаше от къщата.

През цялата нощ той се ровеше отново и отново в паметта си, мъчеше се да осъзнае какво бе станало. Все по-трудно му бе да проумее как можеше да бъде толкова сигурен, толкова уверен, че срещнатата монахиня е Саона, за да изпадне в такава ненормална според него депресия, когато откри, че във вените й течеше — може би капчица, но черна кръв.

В края на краищата тя бе само една монахиня, която нямаше отношение към живота му, освен ако не е в състояние да му помогне, както се бе надявал предната нощ.

Той се питаше защо от главата му не излиза натрапчивата мисъл за израза на страх в очите й, за това, как трепереше, когато се намираше до него.

Ако бе честен със себе си трябваше да признае, че мислите му постоянно се връщаха към факта, че тя не беше бяла.

„Трябва да има нещо, свързано с проклетия местен климат, с местното вуду и с всички други измислици, които срещам постоянно откакто съм тук“ — си каза той с отчаяние.

Опита се да подреди мислите си, да се застави да не се отчайва. Но пред него неизменно се появяваше лицето на монахинята, нейните огромни очи, нежната извивка на устните й, малкият й правилен нос, за който бе помислил, че изглежда толкова аристократично, когато я видя за първи път.

Отново се опита да отхвърли мислите за нея, но бе невъзможно. Колкото повече навлизаше в градината, толкова повече се надяваше свежият утринен въздух да отнесе това, което за него бе едва ли не като пристъп на треска.

„Ще повървя малко — реши той. — Това, което ми трябва, е малко повече физическо натоварване“.

Андре знаеше, че щом слънцето се издигне малко по-високо, щеше да стане твърде горещо, за да се движи дори бавно като местните жители.

С твърда, атлетическа стъпка, той се запъти решително към пътеката, по която бе тръгнал първия ден след пристигането си тук и която водеше към гората.

Той знаеше, макар да не искаше да го признае дори сам на себе си, че мястото, където видя монахинята, го привличаше неудържимо. Може би защото бе невъзможно да забрави картината, която тогава видя.

Той все още помнеше прелестния наклон на главата й, когато се обърна, за да погледне птиците, чуваше нежния й глас, с който им говореше.

Продължи да върви по пътеката, като се опитваше да мисли за различни други неща — за дома си, за Америка, за пристигането си в Хаити.

Спомни си посещението на двореца на Леклерк с Жак и първото си впечатление от Орчис.

Колко странно бе, че тя вече не притежаваше онази магнетична сила, която го беше обсебила през първите два дни след срещата си с нея.

Тогава за него бе невъзможно да пропъди от мислите си нейния образ, устните й, притискащото се към него тяло.

Сега тя като че ли бе изчезнала в мъглата, която пълзеше между дърветата и вече бе започнала да се вдига от храстите.

Мисълта за нея не предизвика у него предишния трепет. С несъзнателно изкривяване на устните си, помисли, че може би при нея защитата, обещана му от Дамбалах, не можеше да действува.

Той почти повярва с някаква тайна част от съзнанието си, че Педро оуанга, който бе намерил закачен на колоната пред къщата в имението на чичо му, има нещо общо с Орчис.

Ако това бе вярно, то бялата магия бе победила черната и властта на оуанга бе премахната, а заедно с нея и самата Орчис.

Той се движеше между храстите, но сега тяхното екзотично ухание и изобилието на цветовете не му напомняше само за монахинята.

„Би трябвало само лилиите да ме карат да мисля за нея“ — си каза той.

В нейната красота имаше нещо, което според него бе типично за всички цветя: в блясъка на бугенвилиите, в деликатността на жасмина и разбира се, във восъчно бледите портокалови цветове, които притежаваха нежна невинност, присъща на Светицата на птиците.

Андре си помисли, че ако не намери съкровището няма да може да се ожени и въпреки протестите на майка си, щеше да остане ерген през целия си по-нататъшен живот.

Сватба нямаше да има и за младата монахиня. Може би тя бе достатъчно умна, за да прегърне целомъдрието като част от вярата си.

Тя не бе само красива и изящна. В нея може би той бе видял нещо мистично, което не бе срещал в никоя друга жена. Тя го притежаваше, вероятно защото бе монахиня.

После, докато мислите му все още бяха отправени към нея, след като отстрани от пътя си един по-дебел клон, отрупан с едри листа, видя на същото място монахинята — като че ли самите му мисли я бяха извикали там.

За миг му се стори, че тя е част от въображението му, защото между двамата плуваше мъгла, току-що издигнала се от земята, която превръщаше всичко наоколо в приказка, а гората — в мистерия.

Но монахинята бе действително там и птиците пърхаха около нея, кацаха по вдигнатите й ръце и кълвяха царевичните зърна, разпилени в краката й.

Без да може да сдържи огромното си желание да говори с нея, Андре закрачи бързо към мястото, където бе тя.

Птиците отлетяха, подплашени от приближаването му, но този път монахинята не се помръдна, а го изчака с широко отворени очи и неразбираем за него израз в тях, да се приближи.

Той отиде до нея и всичко, което искаше да й каже, изчезна от главата му. Можеше само да стои и да гледа надолу към нея, докато тя безмълвно го гледаше отдолу нагоре. Едва след доста време Андре успя с усилие да каже:

— Подранила сте.

— Не… можах да заспя.

— Аз също.

Тя погледна настрана, след това тихо каза:

— Надявах се, че може би вие… бихте дошли тук…

— Трябваше да се досетя, че ще ме чакате, защото толкова много исках да ви видя.

Без да поиска разрешение от нея, Андре седна наблизо върху дебелото стебло на едно паднало дърво.

Отново настъпи мълчание. След известно време той каза:

— Вашите птички ще долетят ли пак, докато аз съм тук?

— Ако останете съвсем неподвижно, може и да се върнат — отговори тя.

— Толкова ми се иска да бих могъл да ги храня така, както правите това вие.

Монахинята се усмихна на думите му. После взе торбата, която бе поставена до нея и я премести в скута си.

— Подайте си ръката — каза тя.

Андре протегна ръката си и тя изсипа няколко зрънца върху дланта му.

— Сега я вдигнете и я задръжте така.

Докато говореше, тя вдигна другата си ръка, в дланта, на която също имаше царевични зърна.

Известно време нищо не се случи. След това една малка птичка, по-смела от другите, запърха с крила и кацна върху ръката на монахинята. Няколко други кръжаха наоколо.

До първата долетя и втора птичка. Монахинята вдигна свободната си ръка към ръката на Андре и я постави под неговата, леко докосвайки я.

Докато движеше ръката си, той усети някакво странно чувство да пронизва тялото му, като че ли върху него бе паднала мълния.

Монахинята не се помръдна, не отдръпна ръката си, но той усети, че и тя бе изпитала същото.

Сърцето му заби неочаквано и той разбра, че между тях наистина съществува някаква връзка, която бе загадъчно необяснима.

Птичките пърхаха над ръката му, летейки във въздуха клъвваха по някое зрънце и без да кацат, отлитаха.

Все повече от тях кръжаха над ръката му. И ето, една се спусна върху палеца му и лакомо започна да кълве зрънце след зрънце. В това време ръката на монахинята продължаваше да поддържа неговата.

Това бе едно толкова омайно чувство, каквото той никога не бе изпитвал. И то идваше не толкова от птичките, колкото от ръката на седящото до него момиче, която продължаваше да докосва неговата.

— Бих искал да поговоря с вас — каза той тихо. Макар че бе снишил гласа си до шепот, птичките изплашени отлетяха.

Андре свали ръката си, монахинята дръпна своята и той разсипа останалите в дланта му зрънца на земята. След това се обърна към нея.

— Защо сте искали да ме видите? — попита той. Прямотата на въпроса му предизвика появяването на две деликатно розови петна върху бузите й. Тя свенливо наведе глава.

— Мисля си, че миналата нощ бях… неучтива… Стеснявах се и затова днес… исках да ви се извиня.

— И имахте чувството, че бихте могли да ме намерите тук?

— Ако не бяхте дошъл тук, мисля… че щяхте да се върнете в църквата… някога.

— Естествено, щях да се върна. Защото не можех да ви забравя! Мислих, за вас цялата нощ!

Неговите думи я стреснаха.

Тя го погледна за миг и веднага отмести погледа си. Този миг обаче му бе достатъчен, за да забележи, че в очите й нямаше този страх, който бе забелязал по-рано.

— Вие сте много странна и необикновена личност — отбеляза Андре.

— Защо смятате… така?

— Аз дойдох тук, за да търся църква. Бях уверен, че тя съществува някъде около плантацията на чичо ми. Но не очаквах да намеря манастир.

Тя се усмихна.

— Той не е много голям.

— Но в него има доста монахини.

Той говореше едно, но мислите му бяха концентрирани върху друго нещо.

И понеже не можеше да спре дотук, попита:

— Как сте намерили сили да се затворите зад тези високи стени далеч от целия свят? Как сте могли да се отдадете напълно на живот, в който не можете да имате съпруг и не можете да бъдете обичана от мъж?

Дълго време монахинята мълча, после каза съвсем тихо:

— Аз имам… Господ!

— И смятате ли, че това ще ви бъде достатъчно? — попита Андре. — Когато определените ви за живот години изминат, ще се окаже, че не сте почувствували човешката любов, не сте държали в ръцете си свое собствено дете.

През нея премина лек трепет. После като че ли не можеше да приеме съдържащата се в гласа му нотка на обвинение, каза:

— Поне съм в… безопасност!

— Наистина ли? — заинтересува се той. — Мисля, че в тази страна има твърде много християни. Това обаче не им пречи да се убиват един друг, да убиват мулатите, които мразят толкова много императора.

Този път монахинята потрепери цялата и направи движение с ръце, като че ли искаше да го накара да спре да говори.

— Опитвате се да ме… уплашите — каза тя.

— Това е последното нещо, което бих искал да направя — отвърна Андре. — Но аз съм не смутен, а шокиран от това, че такава красавица като вас е готова да погуби живота си, след като има толкова много неща, които са пред вас!

Леко смутена, тя се изправи.

— Молитвите никога не са… напразни.

— Вие можете не само да се молите, но и да вършите много други неща — продължи той. — Аз съм католик. Обикновено се моля, когато изпадна в затруднено положение. Но аз съм подготвен да се боря с живота, а не да бягам от него зад високи стени, та било и манастирски. Не се страхувам да се срещна с трудностите, които ми изпраща съдбата.

— Понякога животът е твърде… реален… много жесток, за да се понесе… — каза сякаш на себе си монахинята.

— Мога ли да ви кажа нещо? — попита Андре.

Тя обърна лицето си към него, за да покаже, че го слуша и той продължи:

— Когато ви видях за пръв път, помислих, че имам изключителен късмет, помислих, че съм срещнал момичето, което граф Де Вилар някога е осиновил и се е казвало Саона.

— Какво ви накара да… мислите така? — попита монахинята.

— Може би, защото бяхте не само толкова красива, но защото бях твърдо убеден, че сте бяла. А на вуду ритуала един глас ми каза да намеря девойката Саона. Тя ще ми помогне да намеря това, което търся и за което съм дошъл толкова далеч. Като първи глупак повярвах, че това е лесна работа.

— А ако намерите Саона? Какво бихте… направили тогава? — попита отново тя.

— Вярвам, че тя би ми показала как да намеря това, което искам. Мислех си да й предложа да я взема със себе си в Англия, където да живее с майка ми, а аз да се грижа за двете.

— И мислите, че тя би… харесала тази идея, ако бе жива?

— Трудно ми е да повярвам, че тя би пожелала да остане в тази страна, след всичко, което мисля, че е преживяла — отговори Андре.

— Да — съгласи се монахинята. След известно мълчание добави:

— Вие в Англия ли живеете? Мислех, че живеете в Хаити.

В момента, в който изрече тези думи, той си спомни, че тя го смята за мулат.

Получи се, така, че докато се стараеше да спечели доверието й, той бе почувствувал фалшива сигурност.

Но бе твърде късно. Припомни си как Жак му бе казал, че трябва не само да изглежда, но и да мисли като мулата Андре де Вилар.

Сега разбра колко е трудно да съгласува думите с делата си.

— Живях в Англия няколко години — заразказва той. — Дойдох тук, за да реша дали не бих искал да се върна окончателно в собствената си страна.

Тя не отговори веднага. После попита:

— Как изглежда Англия?

— Това е много приятна за живеене страна. Никога ли не сте срещали англичани?

Тя поклати отрицателно глава и той помисли, че не е твърде вероятно няколкото англичани, които живееха в Хаити, да бъдат католици. Още по-невероятно бе да посетят единственото място, където тя можеше да се срещне с тях — тази малка, отдалечена от всяка цивилизация църква.

— Кристоф харесва англичаните — каза Андре. Но само защото би предпочел всеки друг пред омразните французи.

— Баща ми бе французин — каза с обич в гласа момичето.

— Моят също — отговори на свой ред Андре. — Това е още нещо общо и за двама ни.

Тя, го погледна въпросително и той побърза да обясни.

— Нашата любов към птиците и нашият интерес към картините.

Докато изричаше тези думи, той се почувствува неискрен. Но му се беше поискало да я постави на мястото й.

Ако трябваше обаче да бъде искрен към себе си, трябваше да признае, че повече от всичко искаше да я накара да го хареса.

Неочаквано лъчите на издигналото се високо слънце пробиха гъстите клони и докоснаха всичко със своето злато. Светът заблестя наоколо с нова светлина. Неволно Андре попита:

— Какъв цвят са косите ви? Толкова бих искал да видя слънцето в тях…

Не бе завършил думите си, когато инстинктивно усети, че те я изплашиха. Тя се отстрани от него и след известно мълчание каза:

— Сигурно вече е късно… Закъснявам… Трябва да се връщам в манастира.

— Имам чувството, че се държите като ученичка — каза Андре. — И че никой в действителност не знае, че не сте в манастира.

Бе сигурен, че думите му попаднаха точно в целта. Това бе изписано на изразителното й лице.

— Аз исках само да нахраня птичките — защитавайки се, отговори тя.

— И да ме видите? — упорстваше Андре.

Тя не отговори веднага. Андре бе обхванат от внезапен страх, че тя наистина, можеше да си отиде.

— Имам една идея — каза той с ентусиазъм. — Трябва вече да е станало време за закуска. Защо не дойдете с мен в къщата на плантацията и заедно да хапнем нещо?

Тя го погледна, като че ли не вярваше на това, което бе чула.

— Не бих могла да направя това.

— Защо не? — попита Андре. — Още е твърде рано и сестрите от манастира сигурно мислят, че още храните птиците. Затова няма да се безпокоят от вашето отсъствие.

— Н-но… — започна тя.

— Бъдете смела поне веднъж! — я насърчи той. — Престанете да бягате от света, върнете се в него! Елате и вижте къщата, в която съм отседнал. А Томас — моят слуга, ще ни приготви скромна, но вкусна закуска от четири яйца, които снасят всеки ден четирите кокошки, които купихме тук.

Без да може да се сдържа повече, монахинята се засмя.

Андре се изправи на крака.

— Идвате ли? — попита той с нетърпение.

Тя също се изправи, но на лицето й се четеше недоумение.

— По-добре… Аз… трябва… да се върна…

— Помислете си само колко скучно ще ви бъде. Или колко ще съжалявате по-късно, че не сте проявили поне мъничко склонност към авантюризъм. Само един път! Направете нещо, което ще бъде само за вас!

После се усмихна и продължи:

— Ще съжалявате много, ако не дойдете!

Монахинята все още не помръдваше от мястото си. Тя само стоеше и го гледаше като че ли се питаше дали може да му повярва.

— Много ви моля, елате! — помоли той с искрен глас. Накрая тя се предаде.

— Благочестивата ни майка — игуменката ще бъде много сърдита, ако разбере.

— Не е нужно да й разказвате, ако не ви попита — отговори бързо Андре. — Има една английска поговорка, която гласи: „Това, което окото не вижда, сърцето не оплаква.“

Монахинята се засмя.

— Излагате ме на съблазън — изрази гласно мислите си. — Ще ми се наложи да прочета поне сто пъти молитвите си, за да ми бъде опростен само греха, че ви слушам.

— Може да разберете, че си струва.

Андре тръгна в посоката, от която бе дошъл. Тя закрачи до него.

След малко пътеката се стесни толкова, че двамата не можеха да вървят един до друг. Той тръгна напред, изпревари я и импулсивно взе ръката й в своята.

— Тази пътека е твърде неравна — почти извинявайки се, заобяснява той. — Трябва да внимавате да не паднете.

Разбираше, че това е само извинение, за да я докосне. И в момента, когато пръстите му докоснаха нейните, почувствува как нещо прониза цялото му тяло. Можеше да се закълне, че и тя изпитва същото.

Така те вървяха, без да проронят нито дума, докато малко по малко пред тях се разкри прекрасната панорамна гледка на къщата, обградена от всички страни с храсти и високи дървета.

Монахинята пое дълбоко въздух.

— Толкова е красиво!

— Много ми се иска да видя как е изглеждала тази къща в миналото, когато не е била разрушена — каза, без да мисли Андре.

Тя не отговори. Но когато стигнаха края на пътеката и навлязоха в градината, момичето издърпа ръката си от неговата и спря, загледано в къщата.

— Спомняте ли си я? — попита той, без да си дава ясно сметка, защо задава този въпрос.

Всъщност на него му бе трудно да повярва, че след като живееше толкова близо до имението Де Вилар, тя не бе виждала къщата.

— Аз… аз не съм била тук от… — проговори тя така тихо, че бе трудно да се доловят думите й.

— Откакто графът и семейството му бяха избити? — довърши с въпрос това, което тя бе започнала.

— Д-да.

Сега Андре забеляза, че лицето й бе бледо, толкова бледо, че се изплаши да не припадне. И несъзнателно отново взе ръката й в своята.

— Елате — каза той. — Ако в къщата има някакви духове, ще ги прогоним. Нека мислим, че живеем днес, а не в миналото, нито все още в бъдещето.

Той й се усмихна окуражително.

— Мислете за всичко, което става, като за приключението, което ви обещах по-рано. Забравете всичко друго.

С видимо усилие тя отстрани погледа си от къщата и го отправи към него. После, като че ли искаше да присъедини своите мисли към неговите, каза:

— Вие сте прав… Както казахте… сега е днес… И ние сме тук.

— Ние сме тук — повтори той. — А аз съм гладен и мисля, че вие също бихте хапнали нещо.

Той я поведе през храстите към парадната стълба на къщата.

Когато стигнаха до нея, монахинята спря и внимателно започна да разглежда изпотрошената тераса, разбитите капаци на прозорците, пълзящите растения и бугенвилиите, които се изкачваха нагоре по стените и покриваха всичко.

Пред тях се появи Томас.

— Добро утро, Томас! — обърна се весело към него Андре. — Имаме гост за закуска!

Томас се усмихна с такова задоволство на лицето си, което не можеше да бъде сгрешено. След това се обърна и бързо влезе в къщата.

Все още държейки ръката на монахинята в своята, Андре я поведе по стълбата към терасата.

— Страхувам се, че обзавеждането не е достатъчно — започна сякаш да се извинява Андре. — Засега Томас е почистил само една стая, която служи и за столова, и за спалня.

Монахинята се засмя и прекрачи през прага на една градинска врата в къщата.

Сандъкът бе поставен в средата на стаята. Върху него Томас бе наредил купените предишния ден от селото груби бели чинии и чашата без чинийка, в която Андре пиеше кафето си.

Тя не каза нищо. Само огледа наоколо, а после тръгна към дупката, която някога е била врата, водеща към съседната стая.

— Внимателно! — предупреди Андре. — Няколкото дъски на пода, които са останали в тази стая, която сигурно е била голям салон, съвсем не са сигурни, за да се ходи по тях.

За миг монахинята остана на мястото си, но после, без да направи крачка повече, се върна при него.

— Това е… много… печално.

— Много — съгласи се Андре. — Но ние не можем да направим нищо. Затова не е ли по-добре да говорим за нещо друго? Не бихте ли ми разказали как е била наредена тази стая, когато сте я видели за последен път?

Тя кимна с глава.

— Аз бях в… манастира — отговори тя след кратко мълчание.

— Да, разбира се. Но би трябвало да сте били настанени някъде, докато графът построи жилищната сграда, в която сте се приютили след бягството си от север.

Тя не отговори веднага и той помисли, че и е било мъчително трудно и че нейните спомени за кланетата, извършени четири години след пристигането на монахините тук, все още са твърде живи и ужасни, за да я карат да изпитва нещо друго, освен страха, който е изпитвала и когато се е крила в гората.

Не й се наложи да отговаря, тъй като Томас внесе още един голям дънер, който постави като импровизиран стол до масата.

— Стол за лейди — каза Андре, усмихвайки се великодушно на момичето.

— Благодаря ти, Томас — каза тя. — Много мило от твоя страна.

Томас изчезна безшумно и сядайки на масата, монахинята каза:

— Изглежда приятен човек.

— Той вярва изключително много във вуду — й каза провокативно Андре, за да чуе отговора й.

Тя отправи към него бърз и почти игрив поглед.

— Всички местни вярват — отговори му тя. — Когато свещеникът идва в църквата един или повече пъти месечно, той винаги се моли и срещу вуду.

Нещо проблесна в очите й и тя продължи:

— Аз обикновено наблюдавам всички присъстващи на тези служби. Когато отецът започне да произнася тези молитви, всички започват да гледат виновно. Тогава със сигурност зная, че ако днес са в църквата, то снощи са присъствали или изпълнявали вуду.

— Томас е твърдо убеден, че Дамбалах ще ми помогне да намеря Саона!

— Вярвате ли му?

— Първоначално, да. Но вчера, когато вие ме убедихте, че не сте Саона, се почувствувах много разочарован.

— Какво ще правите сега?

— Ще се опитам да намеря това, което вярвам, че графът ми е оставил — отговори Андре.

— А ако е невъзможно?

— Тогава ще приема неизбежното и ще се откажа от всичко като от неизпълнимо задължение.

— И къде ще отидете?

Той сви рамене.

— Може би в Порт-о-Пренс. Може би в Англия. Както вече ви казах, там живее майка ми.

— И никога няма да се върнете тук?

— Едва ли. Както добре знаете, Хаити не е най-доброто място, където би живял един мулат.

— Говорите много добър френски — неочаквано каза тя.

— Благодаря ви. Приемам го като комплимент. Но мисля, че ние, които имаме смесена кръв, възприемаме най-доброто от родителите си, макар понякога да наследяваме и лоши черти.

Монахинята не отговори, но се огледа с усмивка, защото се появи Томас. Той носеше блюдо с яйца и най-разнообразни зеленчуци.

Имаше димящо, ароматично кафе и една изненада — няколко кифлички, като че ли изпечени специално за случая.

Монахинята плесна с ръце.

— Всичко изглежда така вкусно! — възкликна тя. — Сега мога да призная, че съм не просто гладна, а умираща от глад.

— Тогава няма какво да чакаме.

Андре понечи да седне на мястото си, но монахинята каза:

— Преди да започнем да се храним, сме длъжни да благодарим на Всевишния за неговата добрина.

— Тогава, моля ви, кажете молитвата! — отговори Андре.

Тя събра двете си длани, сякаш бе дете, произнесе молитвата си на латински. След като отвори очи, се обърна към Андре с известен упрек.

— Вие не се присъединихте.

— Аз ви наблюдавах и си мислех, че вашата гореща и сърдечна молитва ще донесе и на двама ни благословията, така необходима ми сега.

— Не ми се надсмивайте! Ще се почувствувам виновна и ще се върна веднага в манастира! — заплаши го тя.

— В такъв случай само си помислете каква вкусна закуска ще изпуснете — отговори Андре, на което и двамата се засмяха сърдечно.

Изглеждаше приятно да се смееш безгрижно, докато се храниш. Томас забърза обратно да донесе още кафе и някои други дребни неща за ядене, които бе приготвил, междувременно, включително две варени царевици.

След като се нахрани, монахинята облиза крайчето на пръстите си и каза:

— Досега никога не бях яла толкова много на закуска. Сигурно няма да огладнея цяла година!

Андре й подаде носната си кърпа:

— Толкова ли е оскъдна храната в манастира? — попита той.

— Тя е много обикновена и малко… еднообразна — отговори тя.

Докато връщаше носната му кърпа, тя добави:

— Не беше много любезно от моя страна, да говоря така. Сестра Мария се старае толкова много да сготви това, което искаме. Но се боя, че не й достига въображение.

— Тогава докато съм тук — каза Андре, — би било твърде жалко, ако не приемете моето или по-правилно — това на Томас гостоприемство. Например, той може да сготви една обикновена кокошка така вкусно, както не съм опитвал никъде другаде по света.

— Щастлив сте, че можете да пътувате.

— Много щастлив. В същото време бих искал да имам дом, за какъвто често си мечтая.

— И за него са ви нужни пари?

— Това бе, което се надявам да намеря тук. Но не зная, може да съм сбъркал.

Последва пауза, след която монахинята каза:

— Трудно и… неудобно ли е… в Англия да си… мулат?

Андре почувствува непреодолимото желание да й признае, че е бял и французин.

После си помисли, че поради черната кръв, която течеше в нейните вени, това би могло да я смути. Нещо по-лошо — би могъл сам да се изложи на опасност, която можеше и да си спести.

Той не можеше да си представи даже за миг, че тя бе в състояние да го предаде, но можеше да открие неговата тайна на някоя от черните монахини, които симпатизират на сегашните управници.

След известно колебание Андре проговори:

— Искам да говорим за вас. Разкажете ми за семейството си.

— Аз съм сирак — отговори тя — и също не бих искала да говоря за себе си. Монахините в нашия манастир са се посветили на Христос. Той е нашето семейство, нашият живот.

Андре стана от импровизираната маса.

— Разрешете ми да ви покажа градината — предложи той. — Освен ако не искате да разгледате и някои други стаи. Но всички те са по-пусти, по-потискащи и по-разрушени от тази.

— Благодаря. С удоволствие ще разгледам градината — отговори монахинята. — После трябва да се връщам.

— Внимавайте къде стъпвате на терасата — предупреди Андре.

Той излезе пръв и й подаде галантно ръка.

За миг тя се облегна на него и той поиска неудържимо да я обхване с ръце и да я задържи по-близо до себе си.

„Трябва да съм внимателен — помисли той. — Ако съм твърде фамилиарен, мога да я уплаша и тя да избяга отново.“

Сега му бе лесно да разбере защо тя избяга в ужас от него първия ден, когато я видя в градината.

Нейната красота можеше да смути, продължи той на ум, да замае, да привлече всеки мъж. Но не по начина, по който чувствеността на Орчис възбужда тези, които я погледнеха. Това бе красота, много по-зашеметяваща и неотразима с неуловимото си изящество.

Струваше му се невъзможно след толкова кратко познанство да има чувство, че тя му принадлежи и той не може да й разреши да си отиде.

Така му се искаше да й предложи да напусне Хаити и да заминат в Англия, както би постъпил със Саона.

Докато слизаха по стълбите към градината, Андре си каза още веднъж, че само климатът е виновен за неразумните му мисли.

Та той бе граф де Вилар, глава на старинен, бляскав и почитан род. Той имаше задължения не само към майка си, но и към всички потомци на Де Вилар, които все още живееха във Франция.

Много от тях бяха убити по време на революцията, но имаше братовчеди и по-далечни роднини, които носеха същото име и бяха оцелели някак си при режима на Наполеон.

Един ден, когато настъпеше мирът, той трябваше да ги намери и да им помогне, както се очакваше да направи като глава на рода.

Това бе една от основните причини, поради които се нуждаеше от парите на чичо си. Те щяха да му дадат възможност да изпълни задълженията, които произтичаха от благородническата му кръв, задължения, които неговите деди бяха изпълнявали досега с чест.

Всичко това премина като светкавица през съзнанието му. Но той все още знаеше, че една неподдаваща се на контрол сила го тласка към това изящно момиче, тази жена с черна кръв.

Разхождайки се в градината, той усети, че вместо тя да го следва, той вървеше след нея.

Монахинята разтвори с ръка няколко избуяли храсти и той с изненада откри, че се намираха в това, което някога е трябвало да се нарича „малката градина“ със стени от жив плет.

Стените бяха почти изчезнали под тежестта на пълзящите растения. Цветята, които изпълваха лехите, бяха избуяли наравно с бурените.

В центъра й имаше малък кръгъл каменен басейн, в който бе поставен закръглен купидон с делфин в ръцете си.

Някога водата е трябвало да пада от отворената уста на делфина в басейна, в който сигурно са плували златни рибки — помисли си Андре. Като тези, които плуваха във фонтаните на парка на техния дом във Франция.

Сега нямаше нито вода, нито златни рибки. Само гущерчета се гонеха по напуканите камъни.

Но това кътче все още показваше част от разкоша, на който някога са се радвали леля му и малката й дъщеря Саона, си помисли Андре.

— Досега не бях попадал на това място — каза той.

— Тук е много… красиво — отбеляза замечтано монахинята, гледайки цветята и статуята на Купидон.

— Вие също.

Тя го погледна с изненада. Очите им се срещнаха и те не можеха дати отместят настрана.

Просто стояха, загледани един в друг. Като че ли цялата малка градина вибрираше с пулса на слънцето. Това продължи докато за тях не съществуваше нищо друго, освен очите им, втренчени един в друг, затворени в една частица вечност.

— Какво става с нас? — попита Андре и думите му бяха почти шепот.

Монахинята не отговори и след малко той продължи:

— Искам да ви докосна, искам да ви целуна! Но зная, че е забранено. Зная, че от момента, в който ви видях, с мен се случи нещо, което никога не ми се бе случвало.

— Аз… не… разбирам.

— Вие не разбирате — възрази Андре. — Аз се влюбих. Аз ви обичам и повече не мога да контролирам това, което чувствам. Сякаш летя във въздуха като една от вашите птици. И сега, когато сте тук, когато сме заедно, е ненужно повече да се преструваме. Вие трябва да чуете истината!

— Вие ме… обичате?

— Аз ви обичам! — повтори Андре. — Обичам ви така, че не мога да го обясня сам на себе си. Но това е толкова всеобхватно чувство, че не мога да се боря с него.

— Аз… не трябва да… ви слушам!

— Сега говорите с разума си — отговори Андре. — Но сърцето ви казва нещо съвсем различно. Когато докоснах ръката ви разбрах, че това, което изпитвам аз, чувствате и вие. Ще бъдете моя, независимо от трудностите и преградите, които съществуват между нас!

Монахинята възкликна тихо, после закри очите си с ръце.

— Не… мога да ви… слушам — каза тя. — Аз не трябва… да слушам! Моля ви, пуснете ме… да си отида!

— Вие сте свободна да си тръгнете, когато пожелаете — каза Андре. — Много добре знаете, че не бих ви спрял. Обичам ви твърде много, за да сторя нещо, което да ви наскърби или разстрои.

Тя стоеше пред него със скрито в ръцете лице. Главата й беше наведена така, че той виждаше прозрачно бялата кожа на врата й.

Той с усилие се въздържа да не се наведе и я целуне.

После като че ли изведнъж се върна в реалния свят. Постави ръка на главата си.

— Какво ви говорех? — попита той като в сън. — Зная, че вярвате, че това е грешно. И допускам, че е наистина така. Греховно е да говоря на вас, монахинята, по такъв начин. Но, о Боже, не мога да си помогна сам!

Андре помисли, че тя плаче и инстинктивно повдигна ръце, после ги отпусна.

— Елате — каза той с глас, който неочаквано дори за самия него, прозвуча твърдо. — Аз съм длъжен да ви отведа обратно. Защо да се измъчваме сами?

В гласа му имаше нещо твърдо и решително, което дотогава не съществуваше.

Тя повдигна лицето си и той видя, че по него няма сълзи, а изписано нещастие й отчаяние, които бяха нещо много по-различно от това, което очакваше.

— Аз не зная… какво да кажа — промълви тя след известно време.

— Няма смисъл да казвате нищо — отговори Андре.

— Аз се срамувам от себе си. Трябваше да се въздържа, да се контролирам по-добре и да не ви занимавам с чувствата си.

Той се отправи рязко към входа на градината и като стигна до него разбра, че тя го следваше едва-едва — толкова бавно местеше стъпалата си едно след друго.

Те се промъкнаха през храстите и когато стигнаха пред къщата, я изчака да се приближи до него.

— Моля ви да ме извините — каза й Андре.

— Няма… защо.

— Има защо — твърдо отговори той. — Аз се държах по отвратителен начин, което осъзнавам съвсем ясно. Вие сте монахиня. Вие сте и моя гостенка.

— Не бих желала да се корите… сам — каза монахинята. — Всичко бе моя грешка. Аз не трябваше да се съгласявам да идвам тук. Но вие направихте всичко да изглежда като… приключение.

— Това трябваше наистина да бъде едно приятно и забавно приключение, което да ви разнообрази.

Андре стисна устни, сякаш искаше да се предпази да не каже нещо повече.

Всъщност той бе ужасен от собственото си поведение.

Как можа да наговори такива неща? Как можа да си позволи да я наскърби, след като тяхната любов не можеше да съществува — тя нямаше край, нямаше и начало.

„Трябва да се махам оттук“ — помисли си той. Като че ли знаеше какво мисли той, монахинята го попита:

— Ще ви… видя ли пак?

— Съмнявам се — отговори Андре. — Имам чувството, че колкото по-бързо се върна към нормалния си живот и към действителността, толкова по-добре.

Монахинята едва не изплака.

— Вие сте… наранен… Вие сте… нещастен, а аз… не исках това да се случва.

— Вие сте много благородна — отговори Андре. — Всичко, което се случи, е моя грешка и единствената вина, която можете да поемете, е вашата красота, която веднага замайва главата на човек.

Той говореше полуподигравателно и знаеше, че нотката в гласа му я засягаше толкова силно, колкото никога досега.

— Аз… съжалявам — каза отново тя.

Той погледна в очите й и остротата изчезна от тона му.

— От ваша гледна точка това е неправилно — каза той спокойно. — Ако нещата бяха различни, бихме могли да си кажем много. Но сега най-доброто и най-разумното нещо, което бих могъл да направя, е да замълча.

— Защо… защо? — попита тя като загубено дете.

— Защо ли? — повтори той. — Вие знаете някои от отговорите, аз също ги зная. Ние не трябва да бъдем нищо един за друг. Би било агония и за вас, и за мен да се срещаме, да чувстваме това, което чувстваме в момента и да знаем, че трябва да забравим.

Той видя в очите й това, което знаеше, че се нарича „израз на болка“ и за един миг го осени мисълта, че ако не бе монахиня, би я взел със себе си дори като своя любовница.

Те биха могли да заминат, където поискат. Но Андре знаеше, че самото предложение за подобно нещо, щеше да опетни нейната чистота, която я обкръжаваше като светлина.

Андре бе сигурен, че тя е по-невинна от нейните връстници в Лондон или Америка не само защото бе монахиня, но защото притежаваше нещо изключително възвишено, което не можеше да определи с прости думи.

Разбра също и защо при първата си среща с него тя се бе уплашила не като от мъж, който би могъл да я прелъсти, а като човек, който би могъл да я убие.

Андре пое дълбоко въздух.

В този миг разбра, че е преминал през толкова нови преживявания, които не само са го състарили, но и са го направили значително по-мъдър.

— Чуйте ме, малка закрилнице на птичките — каза той. — Бих искал да ми обещаете, че ще забравите всичко, случило се до момента, в който дойдохте да закусите с мен. Споделихте скромната храна, която така усърдно бе приготвил Томас.

Тя не откъсваше очите си от него. А той продължаваше да говори.

— Забравете всичко и мислете за случилото се като за едно приятно, малко приключение, което достави удоволствие и на двама ни. В него вие бяхте една малка ученичка, избягала от сигурността на определения й за вечни времена дом.

Докато говореше, неговият глас придоби особена дълбочина.

— Искам да ми обещаете още едно нещо.

— Какво е… то? — попита тя.

— Никога, но наистина никога да не оставате сама, с който и да е мъж, тъй както днес бяхте насаме с мен.

Очите й се разшириха и в тях прочете немият въпрос защо иска от нея такова нещо. Той поясни, доколкото можа:

— Вие сте твърде красива и твърде привлекателна, за да поемете риска да бъдете изкусителка. Разбирате ли ме?

— Мисля, че… да — промълви тя.

— Държах се по начин, който заслужава да бъде осъден. Но някой друг на мое място би могъл да се държи много по-арогантно и безцеремонно. А вие не бихте могли да го възпрете от неговите намерения.

Бузите й отново пламнаха тъмночервени и така тя изглеждаше още по-млада и уязвима.

Андре отново разбра колко е трудно да се въздържи да я убеди да не се страхува, да я увери, че би искал винаги да е близо до нея и да я защитава от всичко и от всички.

После се попита от кого ли би я защитавал, освен от самия себе си.

Тя изглеждаше така прекрасна в белите си дрехи, заобиколена с цветя, че той реши да запази завинаги този миг в спомените си.

Като я гледаше, застанала пред една висока лилия с тъмнозелени листа и снежнобели цветове, разбра, че не трябва да я наранява нито с думи, нито с намерения.

Той я гледа дълго, много дълго. После коленичи, взе ръката й в своята и я целуна.

— Извинете ме — каза той с тръпнещ глас. — Аз съм ваш най-искрен слуга. Може би някой ден ще разберете колко ми е било трудно да постъпя не така, както желая, а както трябва.

— Вие не… трябва да… коленичите пред мен — прошепна монахинята с тих и изплашен глас.

— Коленича, защото ви обичам и боготворя — отговори Андре. — Където и да отида, каквото и да се случи с мен в бъдеще, вие ще заемете особено място в сърцето ми, моя малка светице, закрилница на птичките. Когато казвате молитвите си, намерете в тях място и на молбите си за опрощаване на моите грехове.

Той целуна ръката й още веднъж и се изправи на крака.

— Елате — каза нежно той. — Ще ви придружа обратно.

Те поеха към къщата и още с първите крачки, които направи, Андре се почувствува така, като че ли е преминал през силно емоционално преживяване и е безкрайно изтощен.

Всичко изглеждаше толкова недействително. Но той знаеше със сигурност, че казаните от него думи идваха от самото му сърце.

Андре бе срещнал само два пъти досега монахинята, но любовта, която изпитваше към нея, бе всеобхватна и завладяваща. И той не се усъмни нито за миг, че е загубил сърцето си завинаги.

Вървяха покрай къщата, към пътеката, когато изведнъж на терасата се появи Томас и извика:

— Мон’сер!

Андре се обърна.

— Какво има, Томас?

— Мон’сер, почака!

Андре погледна нагоре към терасата й се запита какво ли го е разтревожило.

Томас слезе по стълбата и когато се приближи, Андре видя, че в едната си ръка носеше дълбока паничка, а с другата държеше бяла кърпичка.

— Какво е това, Томас? — попита го той раздразнено.

— Лейди измива ръце — отговори той й подаде кърпа на монахинята.

Андре си спомни, че след като изядоха варената царевица, бе подал чиста носна кърпа на монахинята, за да избърше ръцете си.

Томас върши нещата със закъснение, си помисли той. Изненада се, че слугата предлага и купичка с вода за измиване на пръсти, макар да знаеше, че нямат такава.

Монахинята се усмихна приветливо на негъра.

— Благодаря ти, Томас — каза тя. — Много мило от твоя страна да си спомниш за това.

Тя потопи пръстите си във водата на паничката, после протегна ръце за кърпата.

Томас й я подаде с подчертано уважение и след като се избърса, тя му я върна.

Той я пое и поднесе паничката към Андре.

— Мисля, че това наистина не е необходимо — започна той с колебание, но си помисли, че Томас ще бъде разочарован, ако Андре не направи това, за което е бил помолен.

На свой ред той потопи пръстите си във водата и после ги избърса.

— Благодаря ти, Томас! — и се обърна, за да тръгне, когато Томас каза:

— Мон’сер!

— Сега пък какво има?

— Виж пръстите лейди, мон’сер — отговори верният слуга. — Виж сега твои!

Андре го погледна учудено и хвърли разсеян поглед на пръстите си.

За миг не можа да съобрази нищо. Не можа да види това, което гледаше с очите си. После осъзна, че не само полулуните на неговите нокти и връхчетата на пръстите му бяха побелели.

Той продължаваше да ги гледа като вкаменен.

После проследи погледа на Томас и забеляза, че той гледа втренчено пръстите на монахинята, която също бе вцепенена от изненада.

Тъмните полулунички на ноктите й, които доказваха, че е мулатка, бяха изчезнали!

Глава шеста

Дълго време Андре не можеше да направи никакво движение. Само седеше и не можеше да свали поглед от монахинята. Тя обаче повдигна свенливо очи и го погледна с неочаквана твърдост.

Той я виждаше като озарена от някакви ярки струи светлина, които го заслепяваха. С глас, който звучеше като чужд, той каза:

— Ти си Саона!

Андре разбираше, че й е трудно да му отговори. Изразът на лицето й бе необясним за него. После тя каза с колебаещ се глас:

— Д-да… аз съм… Саона, а ти не си… мулат!

— Не. След смъртта на чичо ми аз станах новият граф де Вилар.

В очите й проблесна неочаквано надежда. А той с пресипнал, идващ сякаш отдалеч глас, попита:

— Нима си монахиня? Нима си дала обет?

Саона се усмихна и слънцето заблестя ярко. После сведе поглед.

— Не — отговори тя. — Това бе невъзможно за мен.

Андре се протегна и я хвана за ръка. Междувременно Томас ги бе оставил сами и бе потънал сякаш вдън земя.

Той я хвана за ръка и двамата тръгнаха обратно край високата лилия през избуялите храсти към малката градинка с каменната статуя.

Като стигнаха до нея, Саона го погледна и попита с шепот:

— Защо ме доведе… тук?

— Мисля, че ти знаеш отговора на този въпрос — отговори Андре, постепенно възвръщайки си гласа.

След това пусна ръката й, застана пред нея и обгърна с поглед нежния овал на лицето й, нейният малък и капризен нос, големите й очи, гледащи в неговите. Много бавно и съвсем внимателно, сякаш искаше този миг да продължи безкрайно, с боязън, като че ли тя все още бе неговата светица, покровителката на птичките, която не трябваше да се докосва, той я обгърна с ръце.

Тя не се възпротиви, но той почувствува как през тялото й мина тръпка, за която вече бе сигурен, че не е от страх.

Ръцете му постепенно стегнаха прегръдката и той каза:

— Обичам те, Саона! Обичам те, каквато и да си, която и да се окажеш! Но, прости ми, бих искал да знам дали ти чувстваш нещо към мен?

Тя сведе поглед и като я гледаше, Андре си помисли, че не можеше да има по-красива жена от нея.

— Аз се… страхувах, защото бе… мулат — прошепна тя, избягвайки прекия отговор.

— Това мога да разбера. Но аз те обичам, независимо дали във вените ти има малко или повече черна кръв — каза Андре. — Още от самото начало знаех, че ще принадлежиш само на мен. Но сега вече не съществува нищо на света, което да е в състояние да ме накара да не те поискам.

Докато говореше, той я обърна към себе си и притисна с голяма нежност лицето й към своето.

Помисли си, че прави това, защото за него тя е като цвете — една бяла лилия, така чиста и изящна, че би могла да се разпадне от човешко докосване.

В следния миг, неспособен да сдържа повече чувствата си, устните му се оказаха върху нейните.

Андре я целуна с нежността на докосването на крилцата на пеперуда, размахала ги над ароматно цвете. После уханието на устните й, тяхната невинност и сладост го накараха да изживее такъв трепет, какъвто не бе чувствал досега с никоя друга жена.

Това бе любов. Любовта, която той не познаваше, която бе част от вечността и която идваше при него с прелест и благоговение, които се дължат единствено на Бога.

Натискът на устните му се усили и стана по-настоятелен. В този момент той усети, без да чуе дума от Саона, че устните й му отговаряха вместо нея. Тя също го обичаше!

Той я целува толкова дълго, че те станаха част от слънчевата светлина и цветята около тях, от жуженето на пчелите и чуруликането на птичките, от короните на дърветата, разпрострели се над главите им.

Най-после Андре намери сили да се отдели от нея и да повтори отново:

— Обичам те, скъпа! Моя скъпоценна малка закрилнице на птичките! И мисля, че ти също ме обичаш поне малко.

Съвсем тихо, тя прошепна нещо и извърна лицето си в рамото му.

— Преди малко ми каза, че не си истинска монахиня, тъй като не си давала обет — продължи той. — И затова, съкровище мое, ще направя това, което исках да сторя още в първия миг, в който те срещнах.

Докато говореше, Андре много внимателно дръпна от главата й тюрбана и воала, които покриваха косата й.

Като водопад се разпиляха гъстите коси на Саона върху раменете й.

Имаха светъл цвят, цвета на слънчевата светлина и бяха точно такива, каквито той винаги си би представял.

Като докосна копринените кичури, Андре попита:

— Защо вчера не ми каза коя си?

Усети как си поема дълбоко дъх. После го погледна и отговори:

— Аз исках да ти кажа… истината. Сърцето ми подсказваше, че бих могла да… ти вярвам, но се… страхувах.

— Мога да те разбера — каза нежно той.

— Тези, които дойдоха, след като всички бяха мъртви, за да… претърсват къщата, да ровят в градината… за това, което мислеха, че е скрито.

Андре разбра, че това сигурно са били мулатите от армията на Десалин, които като по-умни и по-изобретателни често бяха натоварвани от своя водач със задачата да открият местата, където плантаторите са укрили своите съкровища.

Негрите, които бяха обзети от кръвожадно желание за мъст, само убиваха, палеха и разрушаваха.

— Затова значи избяга от мен, когато ме видя за пръв път — каза Андре като си спомни ясно изписания тогава на лицето й ужас.

— Никой не бе идвал в къщата или плантацията… толкова дълго време — отговори Саона. — Сигурно затова започвах постепенно да забравям за опасностите.

— Не мога да понеса мисълта за това, което си преживяла.

— Ти наистина ли си… граф де Вилар? — попита тя, като че ли малко се страхуваше, да не би да го е разбрала неправилно.

— Уверявам те, че съм толкова бял, колкото и ти — каза Андре. — Но когато пристигнах в Порт-о-Пренс ми помогна един приятел — мулат. Той ме накара да повярвам, че е лудост да се опитам да стигна дотук, без да се дегизирам.

— Сега за теб е опасно да си тук — каза Саона със страх в гласа си. — Наоколо винаги има хора, които следят какво става и с голямо удоволствие биха издали всеки бял човек.

Тя огледа градината, като че ли се боеше да не види някой, скрит зад храстите или цветята.

— Императорът има… шпиони навсякъде — добави Саона, останала почти без глас.

— Засега имам късмет — отговори уверено Андре. — И независимо от всички опасности, които ме заплашваха, си струваше да те намеря, моя скъпа малка любов.

Саона повдигна лицето си към неговото с поглед, изпълнен с щастие, което по-рано той не бе забелязал. Започна пак да я целува, но този път настойчиво и страстно.

— Обичам те! — каза Андре. — Обичам те така, че ми е трудно да мисля, за каквото и да е друго. Сега ще те отведа в Англия със себе си, мила, при моята майка.

— Това няма да е… лесно — отговори Саона. — Преди да тръгнеш обратно, ти трябва да намериш и вземеш съкровището на чичо си, което ти принадлежи по право пред Бога и пред хората.

Андре беше така влюбен, бе толкова приятно да държи Саона в прегръдките си, че напълно бе забравил причината, която го доведе в плантацията на чичо му:

— Дамбалах ми каза, че Саона ще ми даде съкровището — каза Андре. — Затова те търсех да ми помогнеш.

— А сега, след като ме… намери?

— Зная, че съм намерил съкровище, което е много по-важно и по-прекрасно от всички пари на света.

Тя възкликна и в гласа й прозвуча истинско щастие.

— Наистина ли… мислиш… така?

— Нима все още се съмняваш в мен? — попита той.

Саона отпусна главата си върху рамото му с ласкаво движение, което бе съвсем неосъзнато и спонтанно, като на дете, което иска да се докосне до нещо обичано.

— Скъпа моя — попита с нетърпение в гласа Андре. — Кога най-скоро ще можем да тръгнем оттук?

Думите му я върнаха към действителността, към опасностите, които ги заобикаляха и тя се замисли.

— Колкото е възможно по-скоро — отговори тя. — Но не зная как ще успеем.

— Остави всичко на мен — каза Андре. — Ще говоря с Томас. Веднага, щом се приготвим, ще се отправим към Ле Кап, където можем да намерим кораб за Америка.

— Звучи толкова… лесно. И така… примамливо! — възкликна Саона. — Но да допуснем, че ни… заловят?

— Тогава ще умрем! — твърдо отговори Андре. — Но аз имам чувството, скъпа моя, че добрият Бог ще ни закриля тъй, както ни е закрилял досега. Надявам се и на помощта на боговете на вуду, които говориха с мен чрез гласа на чичо ми. И казаното от тях досега се сбъдва.

— Ти… чу ли го?

— Макар да звучи невероятно и малко хора в Англия биха повярвали на това, но аз наистина чух чичо Филип да говори с мен чрез папалой.

— Бях чувала такива неща — замислено продума Саона. — Смятам, че разбирам защо папалой иска да ти помогне.

— Защо? — попита Андре.

— Защото графът — твоят чичо, бе винаги добър и проявяваше разбиране към тези, които вярваха във вуду. Някои плантатори наказваха жестоко хората си дори само да чуеха биенето на барабаните или да помислеха, че са извършвали жертвоприношения. Графът често казваше, че хората не могат да живеят без религия и независимо на какъв бог се молят, рано или късно това ще ги доведе до истинския Господ Бог.

— Звучи така, както би го казал чичо ми — отвърна Андре. — Той бе много толерантен човек.

— Ето защо последователите на Дамбалах в околностите ще ти помогнат — сериозно обясни Саона.

— Това е чудесно! — възкликна Андре. — Но те не са могли да спасят чичо ми, нито семейството му, макар да са направили това за теб.

— Монахините бяха тези, които ме спасиха — каза Саона — защото графът бе добър и с тях още от деня, в който дойдоха тук от севера след началото на въстанието. Той им даде подслон и построи къщата, в която живеем и сега, станала по-късно манастир.

Тя въздъхна.

— По това време никой не можеше да предположи колко сериозни са нещата, че това, което ставаше на север, ще се разпространи в целия остров Хаваи.

— Чувал съм за това — отговори Андре.

— Монахините бяха изключително благодарни на чичо ти — продължи разказа си Саона. — И когато съобщенията за това, което се случваше, започнаха да стават още по-тревожни, те го попитаха с какво биха могли да му помогнат.

Андре разбираше колко мъчително е за Саона да разказва тази тъжна за нея история. Но тя трябваше да бъде разказана. И той я притисна още по-силно до себе си, докосна с устни косите й, а тя продължи разказа си.

— Графът ги помоли, ако робите му се разбунтуват, което според него бе малко вероятно, да се опитат да спасят в манастира жените от семейството, включително и мен.

— Но другите не са успели да избягат, когато е трябвало да го сторят?

— Всички говореха само за напускане — отговори Саона. — Графинята пакетира няколко пъти багажа. Но наоколо всичко оставаше тихо и мирно, изглеждаше глупаво да се напуска плантацията и по този начин да се предизвиква опасността.

— Разбирам — каза Андре.

— Затова графът и графинята останаха. И стояха… Докато един ден…

Тя спря да говори и издаде тих стон.

— Какво стана по-нататък?

— Един ден след обяд, когато седяхме на терасата на къщата, запъхтян дотича един роб от плантацията. Той едва имаше сили да разкаже, че голяма армия се приближава към плантацията, като по пътя си подпалва захарната тръстика.

— Това сигурно е било много опасно за всички.

— Мисля, че всеки бе… уплашен. Но въпреки всичко, графът остана спокоен и смел.

— Какво направи той?

— Той каза на графинята, че трябва да тръгне незабавно към манастира. Тя поклати отрицателно глава. „Аз няма да те напусна, Филип — отвърна тя. — Моето място е тук, до тебе“. После се обърна към двете жени, които бяха отседнали при нас. „Вие двете вървете“ — настоя тя. Но те бяха възрастни и отказаха. „Ако трябва да умрем — каза едната от тях, ще — умрем с вас“.

— Точно така се държаха аристократите по време на революцията във Франция — каза сякаш на себе си Андре.

— И ние бяхме… чували за това — каза Саона. — Но да продължа. Аз се страхувах и се притиснах до краката на графинята. Спомням си, че мислех, че не искам да умра. Исках да живея.

— Та ти си била само едно дете!

— Бях навършила девет години — отговори Саона. — Предната седмица бяхме отпразнували рождения ми ден.

— После какво се случи? — попита Андре.

— Графът заповяда на една възрастна черна прислужница, която се грижеше за мен, откакто бях дошла да живея в имението, да ме отведе в манастира.

Тя заплака, но продължи да разказва.

— Нямаше време… даже да кажа… нормално довиждане. „Бързай! Бързай! — продължаваше да дава нареждания графът. — Детето ще бъде там на сигурно място! Няма време за губене!“

Сълзите се стичаха по лицето на Саона.

— Аз научих много по-късно… какво се е случило, след като… сме напуснали имението.

— Искам да зная — каза Андре, — но не бих желал този разказ да те разстройва, скъпа.

— Ти имаш право и трябва да знаеш — отговори Саона. — Графът и тримата му сина чакали пред входа на къщата. И когато предвожданите от генерал Десалин тълпи се приближили, искайки мъст и кръв, те би трябвало да са разбрали, че няма никаква надежда.

Гласът на Саона прекъсваше от вълнение.

— Войниците носели… главите на… бели жени и деца… набучени на щиковете…

Девойката плачеше. Андре я целуна по мокрите бузи, по челото и я помоли да престане да се измъчва с тъжните спомени, но тя решително отказа.

— Аз научих по-късно, че господин графът се обърнал, извадил пистолет от джоба си и… застрелял графинята… Двама от синовете му… направили същото с другите… две жени. После… тълпата… убила тях!

Макар да трепереше от вълнение, Андре изпита истинска гордост, че чичо му и братовчедите му са се държали точно така, както той бе предполагал.

Искаше да накара Саона да спре този ужасен разказ и продължи да целува нежно лицето й.

— Всичко отдавна е свършено — каза той. — Ти си била спасена.

— Войниците не пожалиха църквата. Започнаха да я разграбват и монахините, с изключение на някои от по-старите, избягаха в гората. По-късно научихме, че те са били заловени, но не знам… какво е станало с тях…

Андре можеше да предположи какво се е случило. Защото Десалин никога не би се изплашил да разреши на войниците си или на тези, които го следваха като ято лешояди, да осквернят една църква.

Тисо и Кристоф обаче, които бяха добри католици, направиха всичко възможно, за да запазят дори белите свещеници.

— Преди да го убият — тихо промълви Андре, — чичо ми ти е казал къде е скрил съкровището.

— Бях единственият човек, на когото той каза тайната.

— Защо?

— Той знаеше, че много собственици на плантации са били измъчвани, но са успели да спасят семействата си. Той ми повери тайната като се надяваше, че даже бунтовниците да дойдат в къщата, аз ще успея някак си да оцелея.

Тя му се усмихна леко и продължи.

— Може би той е имал предчувствие… Може би добрият Господ му е дал знак, че аз ще бъда… спасена.

— Мога само да благодаря безкрайно на Бога за това — отговори Андре.

Той я целуна отново с неочакван изблик на любов, сякаш се страхуваше, че може да му бъде отнета.

— Обичам те! — повтори той. — И страшно ме измъчва мисълта за мъките, през които си преминала.

— Монахините бяха много добри с мен — отвърна Саона. — Но единствените в манастира, които знаеха, че съм бяла, бяха игуменката и две други монахини.

— Значи игуменката е тази, която се е сетила да оцвети ноктите и да те обяви за мулатка? — попита Андре.

— Тя знаеше колко фанатично е настроен генерал Десалин към белите и смяташе, че това е единственият начин да ме спаси.

Андре погледна изненадан и тя каза тихо:

— Даже за една монахиня бе опасно да показва истинския цвят на кожата си, особено ако е бял беглец.

— Разбирам — каза той.

— Майката игуменка каза, че даже свещениците не трябва да знаят за моята тайна. И аз трябваше да се крия, когато всеки месец при нас идваше свещеник.

Андре я погледна учуден и тя обясни:

— Не можех да приема светото причастие, без да се изповядам. А ако се изповядах, трябваше да кажа истината на свещеника.

— Сега разбирам — каза той. — Значи, скъпа, през всичките тези години ти се е налагало да се отказваш даже от утехата, която би могла да ти даде вярата и светата църква.

— Да, но аз слушах службите от там, където никой не можеше да ме види. И винаги, когато бях сама се молех много!

— Именно затова аз помислих, че си светица още първия път, когато те видях с птиците.

— Не трябваше да лъжа или да пазя някакви тайни от свещениците — каза Саона. — За тях нямаше значение какъв е цветът на кожата ми.

Андре я целуна отново.

— Ние трябва да се махнем оттук, любов моя — каза й той. — За мен няма да съществува нито един щастлив миг, докато не те заведа в Англия, и може би един ден Бог ще ни помогне и ще успеем да се върнем във Франция, на която в действителност принадлежим.

Саона се усмихна и каза тихо:

— Казах ти, че баща ми бе французин, но майка ми е англичанка.

— И моята също — извика Андре. — И това обяснява цвета на косата ти.

— Аз много приличам на майка си — каза Саона. — Но тя бе толкова нещастна, след като убиха татко в една морска битка, че единственото нещо, което искаше, бе да отиде при него на небето.

— Твоят баща моряк ли е бил?

— Да. И затова майка ми е дошла в Хаити — за да бъде по-близо до него. Аз съм родена тук. Но след като го убиха, бе невъзможно да заминем — мама беше много тежко болна.

Гласът на Саона бе изпълнен със скръб. Като се бореше със сълзите, тя каза:

Татко бе приятел на графа. Затова когато той научи, че и майка ми е мъртва, ме доведе тук и каза, че ще бъда дъщерята, която той винаги е искал да има.

— Сигурно те е обичал и се е гордеел с теб тъй, както и аз! — добави Андре.

После каза:

— Единственото ми желание е да прекараме целия ден тук, да мога да ти казвам колко те обичам… да те целувам. Но трябва да сме разумни и да помислим как да се измъкнем оттук.

— Мога ли наистина… да тръгна с теб? — попита неуверено Саона.

— Мислиш ли, че бих могъл да те изоставя? — почти обиден попита Андре. — Мила моя, ти държиш в ръцете си цялото ми щастие. И когато се заклевам, че не мога да живея без теб, това е пълна истина.

Тя обърна лицето си към неговото като цвете, което се отваря под слънчевите лъчи. Андре я целува докато градината около тях започна да се люлее и краката им повече не стъпваха на твърда земя.

Със свръхчовешко усилие Андре се застави да отстрани Саона от себе си и да помисли сериозно.

— Сложи си тюрбана, мила моя, за да не може никой да види цвета на косите ти — каза той. — После да се върнем в къщата на имението и да помолим Томас да приготви боята, с която да боядисаме отново ноктите си.

Момичето вдигна белия воал, който Андре бе пуснал на земята до себе си и го уви няколко пъти около главата си.

Тя отново заприлича на малката бяла монахиня, която Андре бе видял за първи път преди два дни.

— Изглеждаш много красива в тези дрехи — й каза той. — Но така ми се иска да ти купя копринени рокли, да украся лебедовата ти шия с гердан от бисери и да сложа на пръста ти венчален пръстен, който да блести така, както блестят очите ти.

После се усмихна с лека гримаса.

— За съжаление, докато не ми покажеш съкровището, оставено от чичо ми, не бих могъл да ти предложа нищо.

— Съкровището е ето там — посочи с ръка Саона. — Но би било по-разумно от твоя страна да дойдеш за него привечер, когато започва да се стъмва.

— А защо не когато се стъмни напълно? — попита Андре.

— Защото ще трябва светлина. И ако някой забележи, ще дойде да провери какво става.

— Съкровището в църквата ли е?

Саона кимна с глава.

— Чичо ми бе писал в едно писмо до баща ми — разказа Андре, — че го е скрил в земята, под сянката на Бога.

— Той направи точно това — добави тя. — Аз ще ти покажа къде точно да го намериш.

— Благодаря ти, скъпа! — каза Андре с трепет в гласа. — Сега да отидем да боядисаме ноктите на ръцете си, а после ще те отведа обратно в манастира.

— Игуменката сигурно ще се безпокои за мен — усмихна се Саона, — но и по-рано ми се е случвало да остана по-дълго в гората.

— Трябва да си внимателна, много внимателна! — предупреди я Андре. — В края на краищата можеше да се окаже, че съм истински мулат, който да ти стори нещо лошо.

— Когато говорих с тебе в църквата, въпреки опасенията си предчувствах, че никога няма да ми сториш нищо лошо.

— Как разбра това?

— Мисля, че любовта е била тази, която ми е давала сигурност и спокойствие — каза простичко Саона.

След като я целуна още веднъж, Андре поведе Саона към къщата.

Томас вече ги очакваше. Когато Андре видя познатата паничка в ръцете на слугата и усети миризмата на нейното съдържание разбра, че боята за ноктите им бе вече готова.

Негърът се усмихна широко и Андре каза:

— Ти си стара лисица, Томас! От къде знаеше, че госпожица Саона е дегизирана като мен?

— Дамбалах обещал намери мам’зел — отговори Томас.

— Предполагам, че трябва да приемем казаното от Томас за истина — каза Андре на Саона примирено. — Но дълго време ще се чудя дали Томас се е усъмнил във вида ти още когато те видя или е дочул някакъв слух в селото. А може би наистина барабаните и самият Дамбалах да са му казали истината.

— Това е нещо, което никога няма да узнаем — каза Саона. — Но той бе достатъчно умен, за да ни разкрие истината.

— Това бе нещо, което той нямаше право да върши! — възрази Андре, но докато произнасяше укора, се усмихваше.

Томас боядиса доста умело първо полулуните на ноктите на Саона, а после възстанови кафявия цвят и на ноктите на Андре.

— Нямах представа, че тази боя може да се махне толкова лесно — каза Андре.

— Едно дърво прави кафяво, друго дърво — бяло — обясни Томас. Бяло дърво много тайна. Малко хора знае.

— В Хаити има толкова много тайни! — каза Андре.

— Моля те, Томас, ако тук расте бяло дърво, донеси повече от него, за да го вземем с нас, когато напуснем това място.

Томас кимна в знак на съгласие, сякаш вече бе помислил, че то можеше да се окаже необходимо и да им послужи в това, което им предстоеше.

— Сега трябва да тръгвам — гледайки ноктите си, за да се убеди, че са изсъхнали, каза Саона.

— Ще дойда с теб през гората — предложи Андре. Саона вече тръгваше, когато Андре я спря и се обърна към Томас.

— Томас, тримата трябва да стигнем колкото е възможно по-скоро до Ле Кап. Ще имаме нужда от още един кон.

— Няма проблема — отговори Томас.

— Трябва да е добър кон — добави Андре. — Може би най-разумно е да кажеш, че един от нашите е окуцял. В противен случай би изглеждало странно, че за двама ни ще са нужни три коня.

Томас кимна в знак на съгласие. Като държеше Саона за ръка, Андре тръгна с нея по пътеката, която водеше към гората.

Докато вървяха, тя му разказа колко красиво е било имението и колко удобна къщата на Де Вилар, преди да бъдат опожарени и разграбени.

Андре не бе виждал чичо си и леля си много години, но докато слушаше описанието на Саона за тях и за начина им на живот, ги почувства като живи.

Тримата му братовчеди били чудесни млади мъже. Двамата от тях се занимавали с работите на плантацията, а третият, според Саона, бил талантлив художник.

— Когато си мислех за него, ми хрумна идеята — сподели тя, — да изрисуваме стените около олтара в църквата.

— Нима това е било твоя идея? — попита Андре.

— Разбрах, че сестра Тереза обича да рисува. Сам можа да се увериш, че тя е твърде способна.

— Да, забелязах, че макар и малко примитивни, фреските излъчват странна красота.

— Аз също мислех така — каза Саона. — Това може би се дължи на любовта и грижовността, които вложи в своята работа сестра Тереза.

Когато гледаше Саона, Андре мислеше, че тя самата е изпълнена с тези две добродетели — вяра и любов — и бе трудно да повярва, че в света съществува друга жена, която да е преживяла такива тежки събития и да е останала толкова добра и красива.

На прощаване те се целуваха още дълго в сянката на едно екзотично дърво. Обхванат от неизмеримо щастие Андре си мислеше, че е човекът с най-голям късмет в света.

— Ще дойда в църквата — каза й той — към четири часа. Ще остана да се моля, докато не се убедиш, че е безопасно да се присъединиш към мен.

— Ти наистина ли ще се… молиш? — попита тя.

— Имам много грехове за опрощаване — отговори Андре. — И много неща, за които да се помоля, за да ми помогне добрия Бог наистина да ги постигна.

Тя леко въздъхна.

— Бих се молила дълго, бих казала всички молитви, които зная, само да можем да пристигнем цели и невредими в Англия.

— Не мога да повярвам, че молитвите ти няма да бъдат чути — добави Андре и най-искрено вярваше в това.

* * *

Когато по-късно се върна в къщата, Андре започна да мисли колко странно бе неговото приключение. И в цялата ситуация той наистина имаше късмет не само да стигне безпрепятствено в плантацията Де Вилар, но и да намери момичето, което му трябваше.

Сега надеждите му бяха да намери съкровището, укрито така сигурно от чичо му и то да бъде достатъчно, за да осигури бъдещето и на двамата.

Безпокоеше го мисълта, че ако съкровището бе твърде обемисто, пренасянето му до Ле Кап щеше да е трудно и опасно. Но тези свои страхове той не сподели със Саона, за да не безпокой и нея.

Ако това бяха чували с пари, трудностите щяха да бъдат значителни, тъй като такъв товар винаги привличаше вниманието в тези смутни времена. Златото пък бе твърде тежко, макар да заемаше малко място.

„Ще трябва да помисля как да укрием това, което носим“ — си каза Андре.

Но бе излишно да се тревожи, преди да е видял какво представлява това, което трябваше да бъде пренесено.

Когато стигна до къщата, той не откри никакви следи нито от Томас, нито от приготвен обяд. А бе гладен.

Емоционалните преживявания през първата половина на деня бяха изчерпали силите му. И все пак не можеше да си спомни дали някога в живота си е бил по-щастлив, по-доволен от себе си.

Андре винаги се бе надсмивал над мъжете, които твърдяха, че са се влюбили от пръв поглед, че в момент, в който са видели любимата жена, целият им живот се е изменил.

Невероятното се бе случило и с него, стоварвайки се с огромна сила върху съзнанието му. Трудно бе да намери съответното място на случилото се в реда на мислите си.

Нямаше чувство, че познава Саона от два дни. Все едно, че бе в сърцето и душата му от два милиона години. Бе така изцяло и напълно негова, сякаш бяха прекарали половината си живот заедно.

Той бе уверен, че мислеха еднакво, сърцата им биеха в един и същ ритъм, съединявайки душите им в едно цяло, сякаш с благословията на Бога.

Андре погледна към красивата градина около себе си, после вдигна очи към небето.

— Благодаря ти, мили Боже! — каза той на висок глас.

Това бе най-чистата и искрена благодарност, която бе отправял някога.

Малко след това се върна и Томас. Каза, че е намерил точно такъв кон, какъвто им трябва, при това не твърде скъп. Ако Андре му даде парите, той ще го доведе още същия следобед в плантацията.

— Колкото по-скоро, толкова по-добре! — възкликна Андре. — Аз намерих всичко, което търсих и трябва да се стягаме за път.

— Купи кон, после тръгне — каза Томас.

— Ще кажа на госпожицата да се приготви за утре сутринта — отговори Андре. Знаеш ли пътя до Ле Кап?

Томас поклати утвърдително глава.

От опит Андре знаеше, че негърът никога не говореше празни думи. Веднага след това Томас отиде да донесе на Андре чаша плодов сок, който държеше на хладно в изворчето.

Обядът закъсня толкова много, че Андре почти нямаше свободно време, преди да тръгне към църквата.

Все още се колебаеше дали да тръгне с коня или пеша.

Ако имаше със себе си кон, би могъл на връщане да донесе част от съкровището, ако всичко мине благополучно и той го намереше непокътнато.

От друга страна, ако бе с кон, трябваше да го завърже на обичайното място пред църквата, а това можеше да привлече нечие внимание.

Откакто дойде в плантацията Де Вилар, Андре бе видял малко хора. Но знаеше много добре, че около плантацията имаше много разпръснати малки селца, жителите, на които обработваха захарна тръстика и отглеждаха банановите насаждения, а приходите прибираха за себе си.

Бе неизбежно те да се изненадат от присъствието на чужд човек. А това бе най-неподходящото време да привлича любопитство върху себе си.

„Ще отида пеша — реши той. — После, може би рано сутринта, когато е светло, ще се върнем заедно с Томас да вземем всичко, което би било твърде тежко да го взема сам тази вечер.“

Андре стигна в църквата малко след четири часа. Щом влезе вътре, падна на колене, за да отправи молитвите си към Бога.

В старата църква бе съвсем тихо, спокойно и леко прохладно. Той се замисли колко ли хора са минали през годините в нея със своите проблеми, трудности и мъки, за да ги споделят с Бога и са вярвали, че той ще им помогне.

Андре си мислеше, че ако по-рано бе малко небрежен към своята безопасност, сега трябваше да мисли преди всичко за сигурността на Саона.

Изглеждаше невероятно, че през своя кратък живот тя бе преминала през толкова много изпитания и нещастия.

В същото време бе сигурен, че тези премеждия бяха изградили по-ярко нейната личност, бяха закалили характера, което в някои отношения я правеше много по-възрастна, отколкото ако бе живяла при нормални условия.

Това бе създало в нея бдителност и внимание, които не бе срещал в другите жени, които познаваше.

Той се бе замислил толкова дълбоко за нея, че не бе усетил кога е влязла в църквата и се е приближила до него. Едва когато го докосна с ръката си по рамото, той стана от мястото, където бе коленичил.

Андре се вгледа в лицето на Саона и видя любовта в очите й, чистата усмивка на устните й, които я обгръщаха с едно сияние, което го привличаше неудържимо.

Тя не проговори, а Андре взе ръката й и я целуна.

Саона се обърна, затвори тежката врата и постави дървен клин, за да я залости.

Те коленичиха заедно пред олтара с дървения кръст. Андре погледна фреските, които украсяваха каменните стени.

Стори му се, че ярките бои и странната красота на рисунките го изпълваха с чувство на закрила и сигурност.

Не можеше да си обясни това чувство, но въпреки това то бе вътре в него.

Саона го хвана за ръка и го поведе зад олтара, където по две каменни стъпала слязоха на по-ниска площадка.

Олтарът се намираше в източната част на църквата така, че зад него можеше да се мине, но мястото бе съвсем тясно и отрупано с тежки камъни.

Саона тръгна напред и спря точно срещу средата на олтара.

На равнището на главата й бяха поставени цветя и горящи свещи, а над тях висеше грубо издяланият дървен кръст, който Андре бе забелязал още при първото си влизане в църквата.

Саона погледна нагоре, после навеждайки се право надолу, посочи един голям плосък камък, който се намираше в сянката на самия кръст!

Той разбра, че тя му казваше да повдигне камъка. Докато се чудеше с какво да го повдигне, Саона се наведе и извади един железен лост и малка лопата.

Като взе подадения му лост, Андре го пъхна под камъка и с голяма лекота, без дори да използува цялата си сила, го повдигна. После го премести с ръце.

Погледна в образувалото се отверстие и видя само пръст. Дупката бе твърде плитка и той с разочарование помисли, че даже да имаше нещо скрито, то нямаше да е голямо.

Но придружаващата го „монахиня“ му се усмихна окуражаващо и му подаде лопатата.

Андре коленичи и като държеше лопатата само с едната си ръка, започна да копае твърдата пръст.

Когато стигна на около тридесетина сантиметра дълбочина, лопатата се удари в нещо.

Той опипа дупката с ръка и след миг извади кожена торбичка, не много голяма, в която нещо иззвъня.

За него бе трудно да скрие разочарованието и изненадата си.

В толкова малка торбичка не би могло да има очакваното количество пари. Според него те не бяха повече от хиляда франка.

Без дори да си направи труда да погледне какво има в торбичката, той я остави настрана и гледайки Саона, я попита:

— Да върна ли пръстта обратно в дупката?

Тя му се усмихна като на голямо дете, което изглежда учудващо глупаво.

— Продължи да копаеш, по-дълбоко — му прошепна тя. — Тази торбичка е поставена отгоре само, за да заблуди евентуални грабители и да ги накара да мислят, че това е всичко, което са търсили.

— Искаш да кажеш, че има още нещо? — попита с възвърнал се блясък в очите Андре.

— Ще видиш — отговори тя.

Андре продължи да копае с нови сили. Той слизаше все по-дълбоко, а купчината пръст до него ставаше все по-висока.

После лопатата пак срещна нещо твърдо и Андре този път трябваше да спусне цялата си ръка в дупката, за да достигне друга кожена торба.

Тя бе по-голяма от първата, но не много. Надеждата му отново изчезна.

Той погледна Саона сякаш очакваше, че тя ще му каже да копае още по-дълбоко. Но тя го погледна и отговори кратко:

— Погледни в нея.

Торбата бе завързана здраво, но той успя да я развърже без особено усилие. Пак го споходи мисълта, че не беше много тежка, за да съдържа нещо много, освен ако съдържанието не бе особено скъпоценно.

С предварително разочарование Андре отвори торбата и погледна в нея.

За миг не можа да разбере какво е видял. После в светлината от прозореца над главите им, нещо проблесна.

С лек вик на учудване, той бръкна с ръка в торбата.

— Диаманти! — с невярващ глас възкликна той.

— Да, диаманти — прошепна Саона. — Когато чичо ти ми показа къде ги е скрил ми обясни, че ги е купувал дълго време, като е смятал, че могат да се пренесат по-лесно, ако му се наложи да напусне Хаити.

— Диаманти! — повтори с почти пресекнал дъх Андре.

Някои от камъните бяха големи, много големи. Други пък бяха значително по-малки. Но като ги докосна и размести с ръка, те заблестяха така, като че ли събраха във фокус цялата слънчева светлина. Тогава Андре си помисли, че съдържанието на тази торба струва цяло състояние, за каквото дори не бе мечтал.

В този момент Андре си даде сметка колко умно е постъпил чичо му, за разлика от другите плантатори, които държаха състоянието си в злато и сребро. Ето защо за пренасянето в Порт-о-Пренс на ограбеното от убитите от Десалин са били необходими двадесет и пет магарета.

Пренасянето на това съкровище нямаше да бъде трудно и да изисква особени усилия. Трябваше да проявят само изключително внимание и бдителност, за да не бъдат открити.

Тази мисъл накара Андре да бъде много внимателен. Той подаде торбата с диамантите на Саона и започна усърдно да връща изкопаната пръст обратно в дупката, от която я бе извадил.

Внимаваше на повърхността да не остане дори малка следа от пръст. Когато премести цялата купчинка изкопана пръст обратно в дупката, върна на мястото му и тежкия камък.

Взе пълната торба, в която имаше злато и много скъпоценни камъни и се качи горе, пред олтара.

Преди да тръгнат към залостената врата на олтара, те коленичиха още веднъж.

Едва когато стигнаха до нея, Андре попита тихо:

— Как бих могъл да ти се отблагодаря?

— Благодари не на мен, а на Бога, който запази това съкровище толкова дълго.

— Бъди сигурна, че ще го направя — отговори той. — А ти би ли могла утре много рано да бъдеш готова, за да тръгнем навреме.

— Аз вече казах на майката игуменка. Тя разбра всичко — отговори Саона. — Тя ми даде, да бъде благословена, един адрес в Ле Кап, на който ще бъдем в безопасност докато намерим подходящ кораб.

— Ти благодари ли й? — попита Андре.

— Разбира се. Но ако я видиш утре, моля те, не й казвай какво сме намерили тук.

— Не бих и помислил такова нещо — каза с лек смях Андре. — Разбирам, че това съкровище е било поверено на твоите специални грижи лично от чичо ми. И ти не би могла при каквито и да било обстоятелства да престъпиш волята на един вече мъртъв добър човек.

— Това, което казваш, е напълно вярно — съгласи се Саона. — Но често се питах какво ли ще стане с него, ако с мен се случеше нещо, преди наследник на рода Де Вилар се появи и го потърси.

— Слава Богу, че това не се случи — каза Андре. — И сега, скъпа моя, ще го делим заедно, както и бъдещето си. А аз ще мога, освен това, което ти се полага, да ти дам всичко, което така много желая.

Но повдигайки лицето си към него, тя прошепна едва чуто:

— Аз искам само… теб!

* * *

Когато късно през нощта Андре се върна в къщата, отиде направо в импровизираната си стая, седна на леглото, развърза торбичката и погледна в нея. Опита се да определи приблизително стойността на диамантите.

Имаше слаби познания в тази област. Майка му не притежаваше много накити, макар че преди революцията фамилията бе имала изключително богата колекция от семейни бижута.

Това, което пазеше най-много, защото щяла да го даде на неговата бъдеща жена, бе един чудесен пръстен, който отказваше да продаде дори в най-тежките моменти.

„Той принадлежи на рода Де Вилар повече от двеста години — обясняваше тя. — Не мога да допусна да го превърнем в нещо толкова земно, макар и жизнено необходимо, като хляба, само защото сме гладни!“

„Но той ще ни даде възможност да купим много повече вкусни неща, не само хляб“ — бе отговорил Андре.

„Зная това — бе казала майка му. — Един от големите бижутери на Бонд Стрийт ми предлагаше повече от хиляда лири, когато му го занесох да го почисти и направи една малка корекция.“

„Хиляда лири!“ — бе възкликнал Андре.

„Но това е предназначено за твоята жена — бе отговорила майка му. — Ти притежаваш твърде малко неща, които би могъл да й предложиш. А не мога да разреша да се ожениш и вземеш съпруга, на ръката, на която няма да можеш да сложиш дори един сватбен пръстен!“

Андре оцени достойната жертва на майка си и я целуна със синовна благодарност.

„Безкрайно ти благодаря — бе казал той развълнувано. — Но ако ни потрябват пари лично за теб, ще настоявам докрай да го продадеш, за да посрещнеш нуждите си.“

И въпреки ценността на пръстена, неговите диаманти не можеха да се сравнят по блясък дори с най-малките и невзрачни камъчета в торбичката, която държеше в ръце.

„Аз съм богат!“ — помисли той.

После си каза, че истинското му богатство са любовта и всеотдайността на Саона.

„Моля те, Господи, помогни ни да стигнем до Англия цели и невредими!“ — отправи той гореща молитва, преди да заспи.

* * *

В съня си Андре усети, че някой го дърпа за ръката. Недоволен, че са го събудили, отвори очи и едва откъсвайки се от сладките прегръдки на съня, видя до себе си разтревожения Томас.

— Събуди, мон’сер, събуди! — говореше той припряно.

Андре седна.

— Какво има, Томас?

— Напуснем сега, бързо!

— Защо?

— Барабани казва войници идва от Порт-о-Пренс!

— Войници?!

— Войници претърсва мон’сер!

Андре скочи от леглото и бързо се облече.

Помисли си, че сигурно е бил голям глупак да не допусне, че подобно нещо би могло да се случи.

Орчис знаеше, че той ще дойде в плантацията на чичо си, за да търси скрито съкровище, което Десалин не бе намерил. Сигурно тя е изпратила войници, да намерят и донесат укритите ценности за нея.

Това, което в момента бе най-важно за него, бе с колко време разполагат със Саона, за да се махнат оттук, преди да бъдат заловени, обискирани, ограбени и без съмнение — убити.

Не помисли дори как барабаните са предали вестта за заплахата, която бе надвиснала над тях. Бе му достатъчно, че е предупреден, че знаеше и може би по такъв начин имаше шанс да отведе Саона на сигурно място, а и да запази откритото съкровище.

Той нахлузи ботушите, грабна двете торби, които все още бяха на леглото му и забърза навън, където вече го чакаше Томас, приготвил трите коня. На седлата им бе успял да сложи вързопите с оскъдните им дрехи.

Андре пое от него юздите и едновременно с това му подаде двете торбички — със златото и диамантите.

— Сложи едната торбичка в твоя багаж, а другата — в моя — нареди му той.

Томас направи това с невероятна бързина.

После, без да губят никакво време в приказки, двамата едновременно яхнаха конете си и препуснаха по пътя. Томас водеше за повод третия кон.

Глава седма

Андре и Томас стигнаха до манастира едновременно с изгряването на бледата луна, след като звездите отдавна се бяха появили на небосвода.

Цареше тишина и спокойствие. Лунната светлина блестеше по медната повърхност на камбанката, която висеше до вратата на манастира.

Андре скочи леко от коня и подаде юздите му на Томас. После протегна ръка, за да дръпне камбанката, но след минутно колебание, се отказа.

Помисли, че звънът й в тихата нощ би могъл да привлече нежелано внимание. Вместо това, той почука силно на вратата. Почака малко, после почука пак.

Неочаквано бързо вратата се отвори и в нейната рамка се появи една много възрастна монахиня.

— Кой сте вие? — попита тя с треперещ глас.

— Трябва веднага да видя сестра Девоте и майката игуменка! — отговори властно Андре. А вие нямате причина да се страхувате от мен.

— Сестра Девоте? — повтори възрастната жена, като че ли не бе чула добре.

— И игуменката! — настоя Андре.

Монахинята се опита да затвори вратата, но Андре я изпревари и влезе вътре.

Тя го погледна възмутено, но той каза меко, макар да бе повишил тона си:

— Моля да доведете незабавно игуменката и да събудите сестра Девоте!

Монахинята забърза навътре, тропайки по плочите.

Андре зачака нетърпеливо, в същото време разглеждаше внимателно манастира. Чувствуваше се атмосфера на чистота и духовно спокойствие.

Той прекрасно разбираше, че всяка секунда бе скъпоценна. И бе безкрайно благодарен на барабаните, които го бяха предупредили навреме, като даваха по този начин възможност на него и Саона да избягат.

Дочу се звук на приближаващи се стъпки. Андре се вгледа в сенките на дългия коридор й видя с голямо облекчение, че към него идваше игуменката.

Тя бе напълно облечена. Андре разбра, че е останала да бодърства за среднощна молитва и не се е налагало да я будят.

Тя се приближи изненадващо бързо за годините си и като се спря пред него, заговори преди той да е успял да каже нещо:

— Опасност ли има?

Андре кимна утвърдително.

— Барабаните на вуду са казали на моя слуга, че са изпратени войници да ме търсят.

— Тогава трябва да тръгвате незабавно по-далеч оттук! — отговори игуменката с делови тон.

— Ще взема и Саона, за да бъде в безопасност в Англия — каза Андре.

— Тя сподели с мен вашето предложение — игуменката се поколеба за известно време, после добави: — Каза ми също, че вие двамата се обичате.

— Ако тя ми окаже тази чест, имам намерение да я направя моя жена веднага, щом това е възможно.

Андре видя задоволство в очите на старата жена и добави:

— Благодаря ви за грижите, които сте положили за нея, за закрилата, която сте й оказали. Зная, че без вас тя би загинала. Вашият чичо и цялото му семейство отидоха при Бога като честни и смели вярващи — каза игуменката.

— Саона сподели ли с вас кой съм? — заинтересува се Андре.

— Да. И аз съм много радостна, че вие вземате Саона оттук, защото винаги е заплашена от опасността да бъде открита.

— Благодаря ви, майко! Вие сте много съобразителна! — поклони се Андре.

Чуха се забързани стъпки и пред двамата от тъмнината се появи Саона.

Андре погледна към нея с голяма радост, но запази самообладание и за миг замръзна в мълчание.

Сякаш разбрала опита му да скрие чувствата си, игуменката му каза:

— Това е мъдра предпазливост. Сега е опасно, много опасно за която и да било жена да се появи с бяла кожа в Ле Кап.

Андре веднага съобрази, защо Саона бе дегизирана така. В същото време за него това бе шокираща гледка.

Вместо нейната бяла, почти прозрачна кожа, която бе част от красотата й, лицето и ръцете на Саона бяха кафяви като неговите. Тя бе заметната с наметало и черен воал като тези на игуменката.

За миг Андре бе безкрайно изненадан, че една толкова красива девойка като Саона, можеше да бъде така преобразена. После забеляза умоляващия израз на очите й, сякаш му казваше, че трябва да прояви разбиране. Той се усмихна и каза:

— И така си красива, мила моя. Но трябва да бъда внимателен и в разговорите си с теб, след като си така изменена.

Инстинктивно усети, че Саона е очаквала да чуе от него именно тези думи.

Игуменката прекъсна разговора им.

— Вие не трябва да губите повече време. Ето ви това писмо, което да отнесете на брат ми. Той е свещеник в църквата на Светата майка в Ле Кап. Отидете при него и потърсете помощта му, но не му казвайте кои сте. Дръжте се като мулати, за каквито се представяте.

Въздъхвайки леко, игуменката добави:

— Сигурна съм, че и да знае вашата тайна, той няма да ви издаде. Но по-добре е за него да не бъде въвличан в тази игра.

— Много мъдро от ваша страна, майко. И аз коленопреклонно бих искал да ви благодаря за всичко, което сте направили за моята бъдеща жена.

Той пое ръката на възрастната игуменка и с почит я целуна. Саона падна на колене пред нея.

— Андре вече ви благодари. Но моето сърце, освен с благодарност, е препълнено и с обич! Единственото, за което бих искала да ви помоля, преди да напусна това убежище и да тръгна по света, който ще бъде понякога много опасен за мен, защото няма да ви има, е вашата благословия!

Андре видя да се появяват сълзи в очите на игуменката, която каза:

— Бог благославя тебе, дете мое, както и човека, когото обичаш. Закрилата на Всевишния ще бъде с теб, където и да отидеш!

Гласът й пресекна и Саона се изправи. Тя целуна игуменката по двете набръчкани бузи.

После се обърна към Андре, който я хвана за ръка и я изведе от манастира, където ги чакаше Томас.

Той я повдигна с лекота на седлото на единия от конете, след което, без да говорят, без да се обръщат назад, те препуснаха в тъмнината. Томас яздеше отпред и им показваше пътя.

Те яздиха без прекъсване толкова дълго, че слънцето се издигна високо в небето и стана непоносимо горещо.

Бяха не само изморени, но гладни и ожаднели. Спряха в сянката на едно дърво, близо до малък водопад, който се спускаше в сребърни искри от планината.

— За колко време ще стигнем до Ле Кап? — попита Саона докато Томас отиде да донесе нещо за ядене от торбата на седлото на своя кон, както и шише плодов сок, предвидливо направен от него.

— Нямам представа — отговори Андре. — Но ще зависи преди всичко от това, колко бързо ще пътуваме.

— Изглежда, че вече сме изминали доста път.

— Схванаха ли се мускулите ти, мое дете? — попита Андре. — За човек, който не е яздил дълго време, това бе едно твърде лудо препускане.

— Когато живеех при чичо ти, яздех всеки ден, но от много време не съм се упражнявала. Сигурно ставите и мускулите ми ще се схванат, но това не е толкова важно.

— Нищо, което те засяга, не е без значение за мен — отговори Андре.

Със срамежливо движение Саона извърна лицето си, защото Андре я гледаше настойчиво.

— Не искам да ме виждаш… такава! — промърмори тя.

— За мен ти продължаваш да си най-красивата на света. Това, което ме смущава, е тъмния воал.

— Ти знаеш, че съм дегизирана. Но освен теб, никой друг не трябва да се сети за това — каза Саона с усмивка.

— Идеята на игуменката бе много разумна — продължи Андре. — Би било невъзможно при твоята красота да бъдеш опазена на всички места и при всички ситуации, които може да ни предложи това пътуване. Не се знае колко мъже ще срещнем по пътя си.

— Бих искала да ме смяташ за… красива — почти умолително се обърна Саона към него. — Защото аз съм много неопитна. Последните десет години прекарах сред монахините, скрита зад манастирските стени.

Тя го погледна с кротък и свенлив поглед и продължи:

— Може би, когато ме опознаеш по-добре, ще ти бъде… скучно с мен. Може да направя много… грешки.

— Никога не бих могъл да ти се разсърдя! Никога не бих помислил, че си скучна! За мен ти си най-прелестната и най-възхитителната личност, която съм срещал в живота си — каза Андре. — Интересувам се не само от това, което мислиш или казваш. За мен е важно това, което си, твоето излъчване, твоята добродетелност и вяра в Бога.

— Ти ме правиш толкова щастлива — отговори Саона. — Докато тази нощ се приготвях за заминаването си, през ума ми минаваха мисли дали имам право да те обвързвам със себе си — един човек от чужд за тебе свят.

— Да, но ти ще живееш през остатъка от живота си в моя свят. Единственото важно нещо в него е да бъдем заедно — каза Андре.

Той протегна ръка към нея, за да я докосне. След това Томас се появи, за да прибере остатъците от храната и бутилката с плодовия сок.

— Мон’сер, продължава! — твърдо заяви Томас.

— Ти си по-лош от роб-надзирател! — оплака се шеговито Андре.

Томас се засмя.

Яздиха дълго и бяха вече доста изморени, когато Томас намери удобно за нощуване място.

Този път не търсеха празна колиба или подслон от непознати селяни. Без да има нужда да му се казва, Андре разбираше, че колкото по-малко хора ги видят, в толкова по-голяма безопасност щяха да се намират.

Когато войниците не ги намереха в имението Де Вилар, нямаше съмнение, щяха да се досетят, че са тръгнали в посока на Ле Кап.

Това, на което поне се надяваше, бе никой да не се досети, че пътуваше придружен от жена.

В същото време много пъти му бяха повтаряли, че в Хаити е невъзможно нещо да остане в тайна за по-дълго време.

Томас намери място за нощуване в подножието на планините, под клоните на големи дървета.

Андре отгатна намерението на Томас да се държат по-далеч от погледите на хората, които можеха да им донесат само неприятности. Но избраното от негъра място изглеждаше достатъчно закътано, а земята под дърветата бе мека и покрита с мъх.

Слугата даде на Саона и Андре по едно одеяло и след като се нахраниха и легнаха един до друг, той изчезна в тъмнината.

Конете бяха завързани настрана от тях и това им създаваше илюзията, че са сами.

— Искам да те целуна, скъпа моя — каза Андре и като измъкна ръката си под одеялото, я протегна към нейните ръце.

— Не.

— Не? — попита той.

— Не бих искала да ме целуваш, когато изглеждам така. Това би могло да развали всичко…

Андре се усмихна на почти детинската нотка в гласа й и каза:

— Да докосвам твоите устни винаги ще бъде прекрасна наслада, която би било невъзможно да опиша с думи. Но съм готов да постъпя така, както искаш ти.

Той стисна нежно пръстите й и каза:

— Разбирам добре какво чувстваш. Единственото нещо, което искам да знаеш, е, че те обичам така всеотдайно, че никога няма да си позволя да направя нещо, което да те засегне или наскърби.

— Ти си толкова… добър! — каза Саона с ясно доловим трепет в гласа си. — И може би един ден аз ще мога не само да ти кажа, но и да докажа колко много те обичам!

Андре не отговори веднага. Искаше да й каже толкова неща, да изрази изпълващата го към нея любов, но не бе необходимо всичко да се изразява с думи.

Те си принадлежаха един на друг! Каквото и да станеше, както и да изглеждаха, те нямаше да изменят на чувствата си. Даже след като се оженеха, едва ли щяха да бъдат толкова близки духовно, колкото бяха в този момент.

Той усети как пръстите й се отпуснаха доверчиво и спокойно в ръката му, където се чувстваха на сигурно място. След малко тя вече спеше дълбоко, изтощена от дългата езда.

Скоро и Андре заспа сънят на изпълнил задължението си рицар.

Двамата все още спяха дълбоко, когато Томас ги разбуди.

След като поеха отново, гледаха да изминат колкото е възможно повече път в прохладната свежест на ранната утрин, преди слънцето да нагорещи въздуха и конете да забавят своя ход.

Андре усещаше даже как от време на време се унася в сън на седлото, яздейки.

Пътят от имението до Ле Кап бе значително по-лек и не толкова стръмен, от този от Порт-о-Пренс.

Успяваха да изминат такива разстояния, които явно радваха Томас и го караха да вярва, че ще пристигнат до целта си по-бързо, отколкото предвиждаше в началото.

Следващата нощ ги завари в равнините, земята, на които бе обработена и изглеждаше трудно да изберат сигурно място за нощуване.

Най-после Томас успя да намери подходящо място. Макар дърветата да не бяха много високи, клоните — не така гъсти и наоколо да имаше селяни, Андре също намери избраното от Томас място за достатъчно безопасно.

Когато бяха спрели към обяд, слугата се бе отдалечил, за да намери нещо за ядене. Това, което донесе не бе особено вкусно, но беше достатъчно да задоволи глада им по-добре, отколкото диворастящите наоколо плодове.

Отново, както и предишната нощ, веднага, щом се завиха с одеялата си, Андре и Саона заспаха.

Всъщност малко преди да спрат за нощуване, Андре бе започнал да се безпокои за Саона, макар тя да не се оплакваше.

Струваше му се, че понякога леко залиташе на седлото си и се чудеше дали да не я вземе на коня пред себе си, за да може да я придържа със своите ръце.

После размисли и реши, че това би било един риск, който бе по-разумно да не поемат.

Как ли би изглеждала отстрани една монахиня, която яздеше заедно с пътник, който я прегръща и държи плътно до себе си?

„Би трябвало да има само още една нощ — помисли си Андре. — После ще стигнем до Ле Кап.“

Той се унесе в дълбок сън, но скоро се събуди от разтревожения Томас, клекнал до него.

— Какво има? — попита той.

— Става, мон’сер! Тръгва!

— По това време? — попита Андре, като видя, че все още е нощ.

— Барабани предупреждава опасност!

— Барабаните? — повтори Андре.

Още докато изговаряше думите си, Андре дочу биенето им някъде в далечината. Техният звук се чуваше толкова приглушено, че той ги усещаше повече като биене на сърцето си. Но все пак техният зов бе реален.

— Какво казват? — попита той.

— Опасност за теб, мон’сер!

— За мен? Нима искаш да кажеш, че и в тази част на острова твоите вуду приятели знаят кой съм?

— Дамбалах пази, мон’сер.

В гласа на Томас прозвуча укор, който накара Андре да скочи бързо на крака.

— Вече съм затънал в дългове към Дамбалах — въздъхна Андре. — Но ако той казва, че трябва да тръгваме, по-добре да послушаме напътствията му?

Той се наведе над Саона.

— Мила, събуди се! — я извика той тихо. — Трябва да потегляме.

Тя отвори за миг очите си и веднага ги затвори отново.

— Аз съм толкова… уморена.

— Зная, скъпа — отвърна Андре. — Но барабаните ни предупреждават за опасност.

Саона се сви, изплашена от думите му.

— О-опасност?

— Така ми каза Томас — отговори Андре. — Чуваш ли ги?

Тя седна.

— Да. Мога да ги чуя смътно.

— Тогава трябва да направим това, което те ни съветват — й каза Андре.

Той протегна ръце и внимателно я изправи на крака. Томас бързо събра одеялата и ги превърза към седлото на един от конете. Отново препуснаха, този път в обгръщащата ги тъмнина.

Яздиха почти два часа, преди луната и звездите да започнат да избледняват и удивително красив изгрев, позлатяващ с надежди небето, да ги озари.

Бяха тръгнали на път от средата на нощта и Андре не се учуди много, когато спряха да хапнат нещо и Томас каза:

— Стигнем Ле Кап довечера.

Андре хвърли тревожен поглед към Саона.

— Имаш ли достатъчно сили, за да яздиш още един ден? — попита я той. — Най-добре, според мен, е да пристигнем по тъмно. Така ще съм по-сигурен.

— Аз… имам… достатъчно сили — отговори Саона кратко.

С безгранична болка Андре видя ясно огромната умора, която показваха очите й.

— Предполагам, че нямаме шанс да намерим малко коняк или някакво вино? — попита той Томас.

— Аз намери, мон’сер — отговори негърът.

След няколко мили Томас им каза да спрат и го почакат, докато отскочи за малко до селцето, край което минаваха.

Когато се върна, той носеше черна бутилка. Преди да я отворят, Андре прочете на нея — „Кларин“.

Той веднага си спомни къде по-рано бе виждал такава бутилка: по време на вуду церемонията, когато папалой и мамалой бяха изпили доста от същата бутилка, след което от устата им излязоха бели облаци, предизвикани от силния ром.

Андре отпи една глътка и се увери, че ромът е наистина много силен. Той така затопли тялото му, че умората и напрежението почти веднага изчезнаха.

Каза на Томас да извади чашата му, която бе в привързания за коня багаж. Напълни я до половината с портокаловия сок, който изстиска от един откъснат от дръвчето, под което минаваха, портокал. Към него добави малко ром.

— Изпий това, скъпа — предложи той чашата на Саона.

— Безопасно ли е? — попита го тя. — Ако се напия и падна от коня!

— Няма да паднеш. Това ще те подкрепи и ще те ободри.

Тя изпи питието, защото знаеше, че той иска това. Андре също отпи няколко глътки, след което настоя и Томас да пие.

След около три, часа отново спряха и изпиха по още една глътка от ободряващото питие. Сега вече Андре бе сигурен, че само то още държи Саона в седлото.

Тя бе толкова изморена, че даже не можеше да говори. Малко след залез-слънце Андре взе юздата на коня й в своята ръка, за да може да го води и да й спести даже това минимално усилие.

— Дръж се с двете ръце, скъпа — каза й той. — Тази вечер не ни предстои дълъг път, така че се дръж още малко!

И наистина след около половин час пред себе си видяха светлините на Ле Кап, а в дъгата на големия залив просветваха светлините на няколко кораба, акостирали в него.

Бе невъзможно да се разбере от какъв тип бяха или на каква националност принадлежаха. Андре отправи отново пламенни молитви дано някой от тях да се окаже американски.

От доста време го безпокоеше усещането, че Томас бе разтревожен от съобщението на барабаните повече, отколкото си даваше вид.

Неведнъж през деня, докато яздеха колкото е възможно по-предпазливо и по-бързо, му бе направило впечатление, че Томас се обръща назад, сякаш очакваше всеки момент да види преследващите ги войници.

Но сега Ле Кап бе пред тях и светлините от неговите къщи бяха най-приятното нещо, което той бе виждал от доста време насам.

Копитата на конете им затропаха по тесните улици, които дори по време на късната нощ изглеждаха пълни с хора.

Имаше войници в отпуска, насядали по стълбите пред вратите на къщите, прегърнали черни момичета.

Амбулантни търговци внимателно се грижеха нито един минувач да не отмине техните многословно хвалени стоки.

Доста мъже, предимно войници показваха, че са прекалили с алкохола.

Андре разпозна типичните признаци за една армия, която не се обучава и която, както бе чувал, проявява постоянно увеличаващо се нежелание да се подчинява на своите офицери.

Очевидно Томас знаеше пътя и те бързаха по многолюдните улици. Малцина им обръщаха внимание и то от необикновената картина на яздещата кон монахиня.

Изведнъж Андре видя острия връх на една църква, открояващ се сред звездите на тъмното небе. Когато Томас най-после спря коня си, той разбра, че са пристигнали.

Скочи от коня си и свали Саона от нейния. Когато я постави на земята, тя се залюля и той разбра, че от умора не може да се държи на краката си.

Той я взе на ръце, а Томас отиде до портата на дървената къща, която се намираше до църквата и почука.

Андре зачака, държейки скъпоценния товар близо до гърдите си, където Саона изтощено отпусна глава. Той се сети, че трябва да вземе от седлата на двата коня торбичките със скъпоценностите.

Сякаш прочел мислите му, негърът се обърна и каза:

— Аз донесе, мон’сер.

— Моля те — отговори Андре и пристъпи по-близо до портата.

Тя се отвори и от нея се показа един облечен в расо мъж, който ги загледа изпитателно.

Той бе негър и по всяка вероятност — братът на игуменката.

— Кой сте вие и какво искате? — попита свещеникът.

— Нося писмо от сестра ви, отче — почтително отговори Андре. — Тя се надява, че вие ще бъдете достатъчно любезен и добър да ни предложите подслон, за да си починем малко. Яздили сме дълги дни.

— Сестра ми? — възкликна учуден свещеникът. После добави припряно: — Влезте, сине мой. Това да не би да е една от монахините на сестра ми?

— Тя е много изморена — отклони прекия отговор на въпроса Андре.

Свещеникът се отмести от вратата и ги въведе в къщата, която се оказа съвсем малка и много скромно обзаведена.

С огромно внимание Андре остави Саона на един стол. Очите й бяха затворени и тя изглеждаше на границата на пълното изтощение.

— Точно се канех да хапна нещо — любезно каза техният домакин. — Питам се дали бихте споделили скромната ми вечеря. Кафето е горещо.

— Кафето е нещо изключително примамливо — с благодарност в гласа отговори Андре. — Но ние наистина сме гладни.

Докато говореше, в стаята влезе Томас с увитите на руло вързопи багаж, които по време на пътя бяха прикрепени към седлата на конете, и ги остави на пода до самата врата.

— От другата страна на къщата има място, на което можеш да завържеш конете — обясни свещеникът на слугата.

— Аз ще му помогна — намеси се Андре и като се запъти към вратата, последва Томас в мрака на нощта.

— Погрижи се за конете, а после се постарай да научиш дали в пристанището е хвърлил котва някой американски кораб — каза той съвсем тихо.

Макар Томас да не отговори, Андре бе сигурен, че ще направи това, за което го бе помолил.

Андре не искаше да оставя Саона сама за по-дълго време. Върна се обратно в къщата и затвори входната врата след себе си.

Когато влезе в стаята, свещеникът подаваше на изнемощялото момиче чаша кафе, което тя пое с изморено движение и я поднесе към устните си.

Свещеникът подаде една чаша с димяща освежаваща течност и на Андре.

Кафето бе гъсто и черно и на изморения Андре се стори, че това е най-вкусното питие.

След няколко глътки усети как умората го напуска и се надяваше същия ефект да окаже и върху Саона.

— Тази нощ останете тук — великодушно каза свещеникът, — а утре сутринта ще ми кажете с какво мога да ви помогна.

— Мисля, че обяснение на голяма част от това, което ви интересува, ще намерите в писмото от сестра си — му отговори Андре, извади го от вътрешния си джоб и му го подаде.

— Когато я видяхте за последен път и тръгнахте, тя в добро здраве ли беше и… в безопасност?

Паузата между думите на свещеника подсказа на Андре, че той се безпокои за сестра си.

— Тя се намираше на относително сигурно място — отговори Андре, — и ни помогна с каквото можа.

— Защо трябваше да напуснете сигурността на убежището, което ви е предоставила сестра ми?

— Тя знаеше, че от Порт-о-Пренс пристигаха войници, които ме търсеха.

Устните на свещеника се свиха и после той каза:

— Императорът се намира на път за тук. Ще пристигне по някое време утре!

— Какво се е случило? — попита с безпокойство Андре.

— Експедицията му срещу испанците не бе успешна.

— И в резултат на това едва ли би могло да се очаква, че ще е в добро настроение! — добави Андре. — А както добре знаете, отче, той не обича мулатите.

— Тогава трябва да сте достатъчно разумен и да се махнете оттук колкото може по-скоро — го посъветва свещеникът.

— Ще се опитаме да го направим. Но преди това бих искал да ви помоля за една услуга — се обърна той към него.

— Каква е тя? — не сдържа любопитството си добрият човечец.

— Дамата с мен не е монахиня — каза истината Андре. — Тя е едно младо момиче, което вашата сестра бе приютила и за което се бе грижила повече от десет години. Бих искал да ви помоля да свържете живота ни с брачна церемония, която да ни направи мъж и жена пред очите и с благословията на Бога.

Като погледна изненадано към двамата, свещеникът каза:

— Ако искате да напуснете Ле Кап преди императорът да е пристигнал, трябва да ви оженя още тази вечер.

— Именно това се надявах да се съгласите да направите — помоли отново Андре.

Саона се изправи и го погледна с огромна изненада.

Андре се приближи до нея, взе от ръцете й празната чашка от кафе и каза спокойно:

— Необходимо ли е да чакаме, преди да станем съпрузи пред Бога?

Докато говореше, той гледаше право в очите й. В тях прочете израз на истинска любов и голямо доверие, които ускориха ударите на сърцето му.

— Ще направя всичко, което… желаеш — промълви тя.

Той се наведе към нея и нежно я целуна.

— Предполагам, че бихте желали малко да се освежите — каза свещеникът. — Когато се приготвите, минете през тази врата, тя ще ви отведе направо в църквата. Аз ще ви чакам там.

— Благодаря ви, отче — отговори Андре.

— Ще бъде невъзможно тази вечер да изпълним пълната сватбена церемония, тъй като е много късно. Но ще ви очаквам на службата, която ще се състои в седем часа сутринта. А в шест и четиридесет и пет ще се изповядате.

Без да изчака да чуе отговорите им, той излезе през вратата, която водеше пряко към църквата.

Андре изправи Саона на крака.

— Зная, че имаш много въпроси към мен, скъпа, и може би мислиш, че съм много припрян, но имам натрапчивото чувство, че не трябва да пропуснем тази възможност, която като че ли ни изпраща сам добрия Бог. Защото утре на всякаква цена трябва да напуснем Ле Кап.

— Аз разбирам — отговори простичко Саона. — И съм щастлива да направя това, което искаш.

Андре целуна ръката й, а тя продължи:

— Тази къща не изглежда да е много голяма, надявам се лесно да намеря къде бих могла да измия поне част от полепналия се по кожата ми прахоляк.

Като се загледа в третата врата, която водеше навън, Андре се попита дали тя не води към спалнята на свещеника.

Когато я отвориха й влязоха в малкото помещение зад нея, се оказа, че предположението на Андре е било правилно.

В единия й ъгъл имаше леген с вода. За да може да вижда по-добре, Андре донесе един от фенерите, които осветяваха дневната.

Воден от любопитството си да узнае какво представляваха тези дървени къщи, Андре отвори задната врата и се намери в малко вътрешно дворче.

Както и очакваше, в него имаше кладенец и той използува малко вода, за да измие главата и ръцете си. След това се почувствува съвсем освежен и значително по-чист.

Той изпитваше неудържимо желание да смени също и прашните си дрехи с чисти за този изключителен случай — своята сватба. Помисли си, че и Саона би искала да бъде облечена за церемонията с традиционната бяла рокля, да има на главата си дантелен воал и венец от цветчета на портокалово дръвче.

— Облеклото няма значение — каза си наум Андре. — Важното е да се свържем пред господния олтар и тя да стане моя законна съпруга пред Бога и пред хората.

Андре се върна в дневната стая и развърза торбите, които Томас бе оставил до входната врата.

В този момент помисли, че не бе разумно да държи всички диаманти в една от торбичките, още повече, че не можеше да я носи постоянно със себе си.

Бързо, преди Саона още да се е върнала, той отвори торбичката и напълни джобовете си с част от скъпоценните камъни.

В нея оставаше все още половината от съдържанието й, разпори хастара на палтото си и напъха останалите скъпоценности в образувалата се дупка.

Докато се занимаваше с това, реши, че в бъдеще трябва да е много внимателен, когато прави някакво рязко движение. Защото би било шокиращо при едно по-рязко размахване на ръце, от палтото му да се изсипе дъжд от диаманти.

След като изпразни по този начин първата торбичка, я остави при вързопа с дрехите си и взе тази със златото.

То щеше да му е много необходимо. Парите, с които бе пристигнал в Хаити, вече бяха на свършване.

Най-напред отдели доста на брой английски гвинеи, които искаше да даде от благодарност на Томас. После я завърза и постави обратно във вързопа с дрехите, където бе и преди това.

Третият вързоп, който бе прикрепен към коня на Саона, бе неин и той се досети, че тя може би ще има нужда от него за нощта.

Една тясна и паянтова стълба водеше към горния етаж, където навярно бяха спалните, в които той предположи, че ще бъдат настанени да пренощуват.

Точно приключваше с връзването на нова връзка около врата си, когато в стаята влезе Саона.

Тя все още бе с дългия воал и покривалото на монахиня, но той видя, че изглеждаше освежена, а очите й блестяха така, че издаваха нейната възбуда и вълнение.

С бързи крачки Саона прекоси стаята и като се приближи до него, сложи ръцете си на гърдите му.

— Наистина ли ще ни… оженят още сега, тази вечер? — попита тя. — Защото през цялото време, докато се миех мислих, че може би съм сънувала това, което каза за тазвечерна сватба.

— Не си сънувала, скъпа — отговори той. — Това е, което искам повече от всичко на света. Трябва да сме съпрузи, преди да започнем да кроим планове за нашето бъдеще.

— Императорът пристига… тук… утре.

— Вече знам — отговори Андре. — Но нима си забравила, че ние сме закриляни от една могъща сила?

Тя му се усмихна и той едва задържа импулсивното си желание да я целуне.

Андре бе зажаднял за устните й, за трепета на тялото й, които усети, когато я целуваше в градината.

Но за всичко това щеше да има достатъчно време, ако Бог бе великодушен и им дадеше благословията си да избягат от това, което той подсъзнателно усещаше като някакъв капан, който постепенно се затваря над тях двамата.

— Ела — каза той. — Сега трябва да мислим само за нашата сватба, която ще ни свърже завинаги. Това е много по-важно от всичко друго.

Андре я хвана нежно за ръка и двамата се отправиха към тази врата, през която бе излязъл по-рано свещеника и която водеше направо в божия храм.

Църквата бе сравнително малка, построена след унищожилият всички сгради в Ле Кап пожар. Тя имаше груба дървена конструкция. Но в нея можеха да се видят познатите знаци и символи почти на всички религии — статуите на Мадоната и на Свети Антоний, жертвените свещници, проблясващи със светлината на шестте си свещи, които бяха запалени и поставени над олтара.

Свещеникът ги очакваше с молитвеник в ръце. Когато застанаха пред него, те коленичиха.

Службата не се различаваше по това, което биха им казали, ако се намираха в Нотрдамската катедрала или в Чартърс. Двамата се заслушаха в прекрасните молитви, които знаеха от детинство, но които сега звучаха за тях по особен начин.

Андре бе обхванат от мисълта, че всичко, което се случва, е странно и нереално. Той винаги се бе противопоставял на идеята да се жени. А сега бе пред олтара с момиче, което бе срещнал едва преди няколко дни.

В този момент кожата и на двамата бе боядисана в друг цвят, за да могат да избегнат грозящата ги опасност и да останат живи. Но сърцата им бяха изпълнени с най-светли чувства, които са еднакви за хората с всякакъв цвят.

Когато произнесоха свещените клетвени думи пред олтара на всевишния и двамата твърдо бяха убедени, че няма никакво значение как изглеждат.

Значение имаше еднаквото туптене на сърцата им, взаимната всеотдайност на сливане на душите им не само един към друг, но и към Бога, на когото двамата се молеха.

Свещеникът вдигна ръце и думите на благословията като че ли идваха от някой, изпаднал в религиозен екстаз.

Изведнъж от дъното на църквата прозвуча тревожен глас.

— Мон’сер! Мон’сер!

Андре извърна глава, после с рязко движение се изправи.

Бе Томас, който, без да има време да си поеме дъх, продължи:

— Ела! Ела бързо! Лодка чака! Бързо!

— Значи има кораб? — попита Андре.

— Американски кораб! Скоро замине! Ела!

Андре дръпна Саона, която също се изправи.

— Безкрайно ви благодаря, отче! — каза той и се затича, но не към изхода на църквата, а към водещата в стаята на свещеника врата.

Грабна вързопите и отваряйки входната врата, излезе от къщата. Вън вече бе и Томас, излязъл от вратата на църквата. Той бе разбрал защо Андре е заобиколил.

Томас взе вързопите от Андре и бързо тръгна по пътя пред тях, като им показваше посоката и налагаше едно бързо темпо, на което те едвам издържаха.

За щастие улицата бе наклонена към морето и се вървеше по-лесно. Томас умело ги водеше по тъмните, вече опустели улици, по които нямаше никой, който да наблюдава странната гледка, която представляваха.

Саона едва успяваше да ги настига. Андре се спря и когато тя се изравни с него, я вдигна в прегръдките си и я понесе на ръце след бързащия напред Томас.

Когато стигнаха до кея, Томас започна да вика, тичайки по него:

— Мон’сер, ела! Чакай! Мон’сер тук!

В тъмното трудно можеше да се разбере на кого викаше негърът и кой би могъл да ги чуе. След десетина метра той спря.

В това време Андре го бе настигнал, задъхан от бързането и тежестта на скъпоценния си товар. Точно под края на кея водата леко полюшваше една лодка, в която чакаха четирима моряка.

— Мон’сер тук! — извика отново Томас и един от моряците отговори:

— Точно в последния момент, но тъкмо навреме!

Той говореше креолски с носов акцент и макар в тъмнината да бе трудно да се види лицето му, Андре предположи, че е черен.

Един от моряците пое Саона и я подаде на другаря си, който я постави на едно от свободните места в лодката.

Андре използува няколкото мига, с които разполагаше, за да извади и подаде на Томас предварително приготвената шепа златни монети.

— Не, мон’сер, не!

— Бог да те пази, Томас! Благословен да си за добрината си! Никога не бих могъл да ти се отплатя достатъчно за това, което стори за мен! — каза Андре и бързо скочи в лодката, преди Томас да успее даже да му възрази.

Моряците отблъснаха лодката от кея и потопиха веслата във водата. Над тях чернееше силуетът на Томас, който наблюдаваше как отплуват.

Андре замаха с ръка. Макар да съжаляваше, че верният Томас повече няма да бъде с тях, като че ли от плещите му бе паднала огромна тежест. Бе щастлив, че добрият шанс, който го съпровождаше по време на пялото му приключение в Хаити, не му бе изневерил и в последния момент.

От лодката се виждаха светлините на града, зад тях тъмнееха очертанията на планините, издигащи се почти до звездите. Андре си зададе въпрос дали в момента барабаните на вуду казват на тези, които биха се интересували, че двамата са успели да избягат.

Пръстите на Саона докоснаха неговите и той разбра, че нейните мисли не са далеч от неговите, че всичко им изглеждаше твърде прекрасно, за да бъде истина.

Скоро лодката приближи до един кораб — огромна четиримачтова шхуна, над която в тъмнината се забелязваше развяващият се американски флаг.

Помогнаха им да се качат на борда. После един човек, за когото Андре предположи, че бе капитанът, се приближи до тях.

— Един от моите офицери, който току-що се върна от брега ми каза, сър, че търсите начин да заминете за Америка.

Докато говореше, един моряк вдигна фенер, за да освети лицата на капитана и Андре.

Когато капитанът видя лицето му, се закова на мястото си.

Ясно бе, че той не хареса това, което вижда.

Много бързо, защото се страхуваше да не стане късно и да ги върнат на брега, преди да е успял да обясни, Андре каза на английски:

— Капитане, разрешете ми да ви се представя. Аз съм граф Де Вилар, а тази дама е съпругата ми. Надявам се, че ще разберете защо сме дегизирани като мулати. Никой с бяла кожа не би могъл да стигне жив дотук.

— Французин ли сте? — попита капитанът.

— Важното е не какъв съм по народност, а че съм жив. И за това мога да благодаря само на тъмния цвят на кожата си. Защото ако бяхме разкрити, животът ни нямаше да струва и пукнат цент.

Докато думите излизаха от устата му, Андре си спомни, че цитираше точно приятеля си Жак.

— Добре дошли на борда, графе — каза капитанът с дължимото уважение. — Надявам се да успеем да създадем на вас и на младата лейди необходимите удобства по времето на пътуването Ви.

— Ще ви бъдем безкрайно благодарни, ако ни приемете под защитата на флага на Съединените американски щати — отговори Андре.

— Това ви обещаваме, сър! — отговори капитанът. — Всъщност, ако ми разрешите, бих искал да отбележа, че вие имате изключителен късмет, сър!

Андре почака да чуе обяснението на капитана и той продължи:

— Току-що закарахме нашия посланик в Ямайка и кабината, която той и съпругата му заемаха по време на пътуването е свободна. А тя е едно истинско бижу.

— Благодаря ви още веднъж! — каза Андре с усмивка. В това време капитанът извика един от офицерите си и му заповяда:

— Съпроводете графа и графинята до кабината им. Осигурете им необходимите удобства и грижи, отговарящи на тяхното положение!

Без да може да скрие изненадата, която се четеше в погледа му, младият офицер им показа голяма удобна кабина.

В нея имаше голямо старомодно легло, което заемаше почти половината от пространството. По средата се спускаше завеса, която можеше да отдели двете части и по желание на живеещите в нея, или да им създаде по-интимна обстановка на малко спално помещение, или да имат чувството, че се намират в дневна, която на мястото на едната стена има завеса.

В другата част на кабината бяха разположени меки кресла, маса и един фенер, закачен на тавана, който осветяваше всичко със златиста светлина.

Офицерът им каза да поискат всичко, което би направило пътуването им по-удобно и което те биха могли да им осигурят на борда на гостоприемния кораб. В това време един слуга внесе в кабината двата вързопа, които Томас бе успял да хвърли в лодката в последния момент.

Когато вратата след него се затвори, Андре застана пред Саона, и я загледа с щастлива усмивка.

Той вдигна ръце и ги протегна към нея да я прегърне, но тя се отдръпна леко от него.

— Не, моля те! — каза тя. — Не ме докосвай, докато не почувствувам, че отново съм наистина самата аз!

— Съгласен съм с теб — пошегува се Андре. — Не мислиш ли, че нашата сватба бе едно твърде странно събитие, по време на което единственото желание на булката бе да крие колкото е възможно по-добре лицето си.

— Не разбираш ли, че искам да ти харесвам — каза бързо Саона. — А това може да стане само когато този цвят изчезне от кожата на лицето ми.

Докато тя говореше, Андре развърза един от вързопите, търсейки в тях пръчиците, които Томас сигурно не бе забравил да сложи. С тяхна помощ те отново щяха да се превърнат в бели хора.

— Чувствам се грозна, мръсна, уморена… Но в същото време съм и много, много щастлива, — каза Саона, сякаш подбираше думите си.

— Ако продължиш да подлагаш на изпитание изкушението, което изпитвам, ще те целуна, независимо как изглеждаш или какъв е цветът на кожата ти.

— Искам да ме целунеш така, както ме целуна в градината на разрушеното имение — каза Саона. — До този момент не предполагах, че целувката може да те издигне в небесните висини.

Трудно му бе да се сдържи да не я докосне, когато тя му говореше по този начин. Но Андре наложи волята си вместо към нея, да се обърне към вързопа, от който извади малкото пакетче, мушнато между натъпканите дрехи.

Докато се опитваше да го достигне, навън изпадна и торбичката, в която се намираха златните монети, които от резките движения изпаднаха от нея и се затъркаляха по пода.

При вида на търкалящото се по пода злато, Андре се засмя.

— Бях взел цял куп предпазни мерки, ако нещо се случеше с тези вързопи. Сега трябва да извадя скритите в палтото ми диаманти и да ги върна в торбичките.

Саона възкликна:

— А аз бях забравила за тях. Ти всичко ли успя да вземеш?

— Да — отговори със задоволство Андре. — И съм сигурен, че ще се зарадваме истински, чак когато стигнем в Америка.

Той не обърна повече внимание на търкалящите се по пода златни монети, а с голямо внимание сложи няколко клонки от дървото в една купичка, която намери в кабината.

После добави малко вода, като се стараеше да изпълни съвсем точно указанията, дадени му от Томас.

Няколко секунди, след като бе разбъркал добре сместа, тя се избистри и доби прозрачно кристален вид. Същият като на течността, която Томас им бе подал в имението, за да измият в нея пръстите си.

Саона седна пред огледалото. Първото нещо, което направи, бе да свали тъмния воал от главата си, а после и покривалото. Освободената й златна коса се разсипа по раменете.

Андре постави купичката пред нея.

— Това е, от което имаш нужда — каза й той. — Няма да те гледам, докато възвръщаш собствения си образ, в който се влюбих още първия път, когато те видях в храстите. Когато ми приличаше на светица, закрилница на птичките.

— Не съм светица — отговори Саона. — Забрави ли, че съм… твоята жена?

— Не, не съм — отговори той с увереност. — И побързай да свършиш това, което искаш, защото нямам търпение да мога да се отнасям към тебе като към моя съпруга, а не като към монахиня-мулатка.

Саона започна да втрива в кожата на лицето си течността, като използваше носната кърпа на Андре.

— Малко щипе — оплака се тя, — но майката игуменка ми даде специален крем от мед и листчета на розов цвят. Каза ми, че те премахват всички зачервявания по кожата.

— Дано не ти се наложи да го употребяваш — каза Андре и като се засмя продължи. — Но внимавай да не употребиш цялата течност! Нали и аз ще имам нужда от нея!

В това време някой почука на вратата. Андре отиде до нея и я отвори.

— По нареждане на капитана, сър — той се интересува дали бихте желали някаква вечеря и бутилка вино. Ние вече вдигаме котва.

— Моля, предайте на капитана моите благодарности за вниманието му към нас! — отговори Андре. — Предайте му също така, че с най-голямо удоволствие приемаме неговото предложение.

И затвори вратата.

— Моля те, побързай — каза той на Саона. — Аз също горя от нетърпение да изглеждам като себе си. А когато свършим с това задължение, ще вечеряме по всички правила на етикета. Тогава ще мога да вдигна наздравица за моята съпруга в сватбената ни нощ.

— Аз почти свърших — отговори тя. Добре че майката игуменка намери за разумно да оцвети само лицето и ръцете ми.

Андре вдигна палтото си и го закачи внимателно на една закачалка, така че да не изпаднат скритите в него диаманти.

Той имаше намерение на другия ден да ги върне обратно в торбичката, в която бяха сложени първоначално.

Тази вечер бе твърде уморен, за да прави каквото и да е повече.

В същото време той бе сигурен, че Саона би била щастлива, ако намери сили и изчисти от себе си боята, която Жак бе нанесъл така умело по него и която му бе послужила така добре.

Саона стана от стола, на който седеше пред огледалото.

— Виж — каза му тя безкрайно щастлива. — Аз изглеждам наистина като себе си. Това е жената, в която се влюби и която пожела за своя съпруга.

Андре я погледна и очите им се срещнаха.

— След съвсем малко време съпругът ти ще има възможност да ти каже какво точно изпитва към тебе. Но боята покрива не само лицето и ръцете ми, както тебе, а цялото ми тяло, моля те да дръпнеш завесата около леглото и да починеш малко, преди да са поднесли вечерята ни. Аз ще имам достатъчно време, за да се погрижа за себе си.

Очите й се разшириха докато го гледаше. После взе покривалото си.

Андре започна да се разкопчава.

— Ако искаш да ми направиш удоволствие, ще съблечеш тези дрехи и ще облечеш нощница и наметнеш шал, ако разполагаш с такива в багажа си. В края на краищата ще вечеряш със съпруга си, нали?

— Мисля, че това ще ме… засрами — промърмори Саона.

— Харесва ми твоята свенливост — й отговори Андре. — А сега бих искал да те предупредя, че ще съблека всичките си дрехи, за да започна да свалям тази проклета боя.

Андре свали дрехите си и започна да нанася от течността върху тъмната кожа.

Като в приказка кафявият цвят се изтриваше веднага с най-голяма лекота. А той си бе мислил, че това ще бъде трудна и болезнена процедура.

Отначало изчисти лицето си и то стана съвсем бяло. После естественият си цвят възстанови едната част от гърдите му. Тъкмо започваше да намазва и другата, на вратата се почука.

Андре бързо завърза една кърпа около тялото си и извика:

— Влезте!

Стюард влезе в кабината с тежък поднос. Той бе затрупан с най-разнообразни ястия, а от съд с лед се подаваше бутилка вино.

Стюардът постави подноса на масата.

— Да остана ли да сервирам, сър? — попита той. После вдигна поглед и устата му се отвори от изненада:

— С ваше разрешение, сър, ако бих могъл да кажа: никога по-рано не съм виждал шарен човек! Моля да ме извините, ако съм си разрешил да бъда неучтив, сър!

— Не се безпокойте, всичко е наред — отговори му Андре. — Благодаря ви много, но ние предпочитаме да останем сами.

Стюардът побърза да излезе от кабината и Андре се запита какво ли ще разкаже на членовете на екипажа. След като почисти и последната част от кафява кожа, Андре измъкна от вързопа с дрехите чиста, но много измачкана риза, която облече.

Сред дрехите намери чисти, дълги и удобни панталони и след като ги обу и реши, че е един горе-долу прилично облечен човек, дръпна завесата.

— Вечерята ви очаква, милели! — но преди да бе довършил думите си видя, че Саона отдавна бе заспала.

Както й бе предложил, тя бе облякла нощница, а белият й шал бе до нея на края на леглото.

Отпуснатата й ръка почиваше върху възглавницата, не по-малко уморена от цялото й тяло. Тя бе потънала в истински дълбок сън.

Андре се приближи и застана до нея. Гледаше я с голяма нежност.

Тя изглеждаше толкова ефирна, като че ли всеки момент можеше да изчезне. Косата й се бе разпиляла в безпорядък по възглавницата. Кожата й бе по-бяла и прозрачна, отколкото я помнеше, а дългите й мигли хвърляха тъмни сенки.

Колкото бе възможно по-тихо, той дръпна завесата отново.

Седна пред подноса, хапна по малко от ястията и изпи няколко глътки вино.

Бе доста гладен и това сигурно бе, защото напрежението му бе намаляло, страхът изчезнал. И нещо изключително важно, в него вече имаше сигурност, че нищо няма да се случи на Саона.

Чак сега си даде сметка с колко ужаси и страх са били изпълнени последните два дни. Той знаеше, че Томас се страхуваше да не ги заловят, преди да са стигнали до Ле Кап. Също се бе страхувал в самото градче да не срещнат нахалници, които като видят нови хора да се опитат да ги разпитват, ако не заради друго, поне от любопитство. Това също щеше да е опасно за тях.

Съществуваха толкова ужасни неща, които можеха да им се случат! И все пак благодарение на Бога и Дамбалах, те бяха спасени не само за момента, но както се надяваше Андре, за целия си живот в бъдеще.

Андре седеше, подпрял с една ръка главата си, а с другата държеше чашата с вино и си мислеше за хората, които бе срещнал в Хаити след пристигането си на острова: за Жак, Орчис, Томас, игуменката. Но най-много за Саона.

Тя бе точно това, което винаги бе искал, към което се бе стремил. Такава си представяше своята съпруга, макар да бе сигурен, че никога няма да я намери.

Независимо от младостта си, тя притежаваше достатъчно разум и мъдрост в нещата, които бяха важни за един брак.

Тя притежаваше идеалите и принципите, които можеха да оцелеят само скрити от цинизма на действителността. Те бяха запазени в Саона, благодарение на дебелите стени на манастира и чудесните грижи на игуменката.

Стюардът се върна и отнесе подноса. Андре си даде сметка, че потънал в своите мисли, бе изпил сам цялата бутилка вино.

Чак сега почувствува тежестта на умората, която го накара да се съблече и да потърси уюта на леглото.

Дълго гледа в толкова скъпото му лице, отпуснато на съседната възглавница. След това с въздишка отвърна поглед и твърдо реши, че целият им живот е пред тях и не си заслужава да бъде толкова груб и да прекъсне така нужния на Саона сън.

* * *

Корабът се носеше бързо сред топлите води на тропика.

Леко полюляван от вълните, корабът се накланяше едва видимо на едната, после на другата страна. Изглежда това накара Андре да се размърда, докато окончателно отвори очи.

От илюминатора нахлуваше ярка дневна светлина, която показваше, че ранната утрин отдавна е отминала.

Той погледна през завесата, която, преди да си легне, бе дръпнал, за да имат колкото може повече въздух. Видя жена си в другия край на кабината, седнала пред огледалото да прекарва гребена през косите си.

Той си представи колко леко трябва да се е измъкнала от леглото, за да не го събуди.

Андре дълго й се любува, съзерцавайки светлината, която се отразяваше в косите й, изящните движения на ръката й, стройната й фигура под високо закопчаната на шията нощница, която сигурно бе ушита от сестрите монахини.

Когато свърши да разресва косите си, тя стана и пристъпвайки внимателно, тръгна към леглото.

Той я наблюдаваше през полуотворените си очи като знаеше, че мисли, че все още спи.

Като стигна до леглото, все така безшумно тя се качи на него и внимавайки да не го докосне, легна на своята половина.

Едва тогава Андре се обърна и протегна ръце, за да я притегли по-близо до себе си.

— Ти си буден! — възкликна тя.

— Отдавна. Но ми правеше безкрайно удоволствие да наблюдавам най-скъпото си същество да се разкрасява за мен!

— О, Андре, толкова съжалявам! — започна да се оправдава тя. — Едва когато се събудих тази сутрин, разбрах, че съм пропуснала първата си вечеря на омъжена жена!

— Ще има много вечери, които ще прекараме заедно и ще наваксаме загубеното от снощи — с обич в гласа каза той. — Още по-странна беше нашата брачна нощ, през която жена ми не прояви никакъв интерес към мен!

— Знаеш, че това не е истина! Аз бях просто толкова изморена, че заспах, макар да не исках!

— Аз също се чувствах много изморен. Иначе сигурно нямаше да мога да се въздържа да не те събудя!

— Сега на утринната светлина, след като съм починала, така ми се иска да си го направил… — прошепна тя.

Той я погледна, после обърна лицето й, което тя криеше в рамото му, към своето.

— Но сега съм буден. Ти също, моя скъпа съпруга! Неочаквано дори за себе си, той я притисна почти необуздано съвсем близо до себе си.

— Не мога да повярвам, че ние наистина сме женени! Разбираш ли, това е истина! Ние сме женени!

Устните му се впиха в нейните. Отначало той я целуваше почти жестоко, сякаш да изрази бушуващата в него страст. После целувките му станаха безкрайно нежни, а ръцете му докоснаха тялото й, което потрепери от събудените в него желания.

— Обичам те! — каза той. — Боже, как те обичам! И ние избягахме! Разбираш ли, че ние избягахме! И какво значи това за нас!

— А аз се страхувах! Толкова се страхувах, че войниците ще ни заловят, или, че преди да стигнем в Ле Кап ще ни се случи нещо и ще бъдем убити!

Една нотка в гласа й подсказваше на Андре, че ужасът на преживяното от нея през детството й никога нямаше да я напусне напълно.

Обичаше я безкрайно и се опита да я успокои:

— Сега сме спасени, скъпа! Сега трябва да се опитаме да забравим миналото. Това няма да бъде лесно, но се надявам да бъдем изключително щастливи, вярвам, че спомените за преживяните ужаси постепенно ще избледнеят и накрая ще изчезнат напълно.

— Когато съм обградена от грижовните ти и нежни ръце, е лесно да забравя! — отговори Саона.

— Това е, на което се надявам и аз — каза Андре. — Опитай се също да мислиш и за всички, които бяха така добри и ни помогнаха толкова много, за да завършат успешно приключенията ни — Томас, игуменката, нейният брат.

— Благодарение на него ние сме женени. Нали е така? — със съмнение в гласа попита Саона.

В гласа й се долавяха нотки на страх, че всичко това е било сън, който никога няма да се сбъдне.

— Наистина сме мъж и жена — твърдо каза Андре. — Но за да бъдеш напълно спокойна, когато стигнем в Америка или в Англия ще направим голяма сватбена церемония в някоя католическа църква.

— Аз съм щастлива и така — отговори му Саона. — Единствената причина, за да искам истинска сватба е, че искам да изглеждам красива в бяла сватбена рокля — красива за тебе! Толкова мразя този кафяв шал, който покриваше лицето ми!

— Независимо от неприятното усещане, което той е предизвикал в тебе, знаеш, че той бе част от задължителните предпазни мерки — опита се да я успокои Андре. — Ако не се бях съгласил да боядисам по-тъмна кожата си, можеше никога да не стигна до имението Де Вилар. А да не говорим, че нямаше да намеря теб!

— Обичам те — прошепна Саона. — Обичам даже дървото, кората, на което изчисти кафявия цвят от теб!

Андре се надяваше съвсем скоро страхът, който тя изпитваше от мулатите, да изчезне. Но що се отнасяше до него, той винаги щеше да запази най-добър спомен за приятелството, което му оказа така безкористно Жак.

Той се надяваше един ден, независимо след колко време, да намери начин, ако потрябва дори чрез Кърк, да му се отблагодари за неговата добрина.

На глас той каза на Саона:

— Има още един, на когото дължим благодарност до края на живота си. И това е Дамбалах! Той ни закриляше непрекъснато. Ако неговите барабани не бяха предупредили Томас за приближаващата се опасност, войниците щяха да ме намерят в имението!

— О, Андре, Андре! Ако нещо лошо се случеше с теб, аз нямаше да мога да обикна никого отново. Просто щях да остарявам постепенно и да умра в манастира като тези бедни, стари монахини!

— Трябва винаги да сме благодарни на Дамбалах и на Бога, че това не се случи!

Андре въздъхна. После каза:

— Когато пристигнах в Хаити, не можех да допусна, че ще повярвам във вуду, че барабаните ще ми помогнат да се спася!

— За нас те не само бяха носители на известия. За нас те носеха зовът на… любовта — каза Саона. — Наистина благодарение на тях ние сме спасени и женени.

— Ти си права! За нас те наистина донесоха зова на любовта! — съгласи се той с нея. — Затова през целия си живот трябва да мислим с признателност за тях.

Докато говореше, той целуна челото й. Но тя повдигна устни към неговите, подканяйки го да я целуне истински.

— Ти си толкова красива и нежна, че се боя да не се окажеш наистина светица. Тогава не трябва да се докосвам до теб!

— Ти ме докосваш — отговори тя.

— Но не така близо, както искам — й възрази той. — Искам да те целувам цялата, за да почувствам, че ми принадлежиш с всяка своя частица.

После бавно и нежно, за да не я изплаши, той смъкна нощницата от раменете й. Кожата на тялото й бе като лилия, която символизираше красотата и невинността.

Когато усети, че тялото й потрепери и се притисна в неговото, той разбра, че тя го искаше не по-малко, отколкото той нея.

— Обичам те! — повтаряше Саона.

— Правя ли те щастлива, любов моя?

— Ако огнените тръпки, които като езически огън изгарят тялото ми са истинското щастие, да! Целувай ме, Андре, не спирай!

Дълбоко в съзнанието му се промъкна мисълта, че боговете, които ги бяха събрали един с друг, сигурно щяха да бъдат доволни от себе си.

Човек не може да живее без любов към ближния си. И тази любов между хората е отблясък на любовта, която боговете даряват щедро на хората.

Това бе един момент, в който на Андре му се струваше, че богът на християните, на будистите, на мюсюлманите, на вуду, е един и същ. И тази мисъл съвсем не бе еретична!

Защото всички богове, независимо от религията, която изповядваха последователите им, вдъхновяваха човек, караха го да вярва, че единственият начин да живее богоугодно, е не чрез омразата и злото, а чрез любовта.

Любовта му към Саона предизвикваше в него всичко най-добро, всичко най-възвишено.

Любовта, с която Саона го даряваше, идваше от глъбините на сърцето й, което туптеше в унисон с неговото. И от душата й, изпълнена с невинност и красота, които бяха безценен дар на земните хора от безсмъртните богове.

Душите им се сляха и те вече не бяха двама различни и отделни хора, а едно цяло. Сега и завинаги. На този свят, и във вечността.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.